Джим Харисън
Човекът, който се отказа от своето име

Превод от английски: Станимир Йотов, Светлана Комогорова, 2014

chitanka.info

Глава 1

Нордстром се беше отдал на самотни танци. Смяташе, че умът му си е на място, а вечерните му танци бяха просто алтернатива на тягостната гимнастика. Напоследък се упрекваше, че живее в твърде покорно съгласие с всичките си посредствени представи за живота. Танците бяха нещо ново и притежаваха някаква почти метафизична острота. На четирийсет и три години той беше в добра, макар и не чак забележителна форма, въпреки че напоследък чувстваше известно смекчаване на телесните си очертания, които губеха предишната си отчетливост. След като измиеше чиниите от късната вечеря, той намаляваше осветлението в бърлогата си и зареждаше стереоуредбата с един час музика, въпреки че напоследък често ги разтегляше до два часа. Подборът беше еклектичен, в зависимост от настроението му, и една и съща вечер можеше да включва такова многообразие като Мърл Хагард, „Перлата“ на Джоплин, Бийч Бойс, „Пролетно тайнство“ от Стравински, Отис Рединг и Грейтфул Дед. Смисълът беше да се движи, да се облее в пот и да усеща как неподатливото му тяло придобива пластичност и изящество.

В действителност Нордстром не беше кой знае какъв танцьор, но кой го е грижа, когато танцуваш сам?

Още от детските си години в Уисконсин той беше отличен плувец, сносен риболовец и ловец на птици, сносен баскетболист, сносен полузащитник, сносен играч на голф и сносен тенисист. Единствено плуването владееше мечтите му, всички останали спортове изостави. Може би плуването е танц във водата, мислеше си той. Да плуваш под листата на лилиите и да виждаш как се полюшват стройните им зелени стъбла, когато минаваш край тях, да плуваш под дънерите сред ята от петнисти и синьохрили риби луни, да плуваш през тръстикови блата покрай виещи се водни змии и миниатюрни костенурки, да плуваш в малки и големи езера, в езерото Мичиган, да плуваш във вирчетата на фермите, в потоци, рекички и огромни реки, където течението лениво те носи, да плуваш гол и сам през нощта, когато си на деветнайсет и си толкова самотен, че сякаш всеки буден миг се задушаваш, и си напуснал дома си по причини, които са по-скоро хормонални, отколкото рационални; причини, свързани с абстракцията на бъдещето и твоето спорно място в света на бъдещето — един абсурд, чиято повсеместност не го прави по-малко жесток.

Първият досег с танците в живота му беше съвсем непредвиден. Като второкурсник стипендиант в Университета в Уисконсин той забеляза, че не е възможно да стигне до мъжкия физкултурен салон за отпуснатите за това десет минути. През 1956 година обаче четирите семестъра физическо възпитание бяха задължителни. Когато се записваше, Нордстром сподели този проблем с треньора си по лека атлетика, който го беше запомнил като победител в бягането на 800 метра и тласкането на гюле в групата си — особеност, която го отдели, макар и временно, от анонимното множество второкурсници. Треньорът му предложи да взима на бегом разстоянието до салона, което си беше малко нереалистично с оглед на всичкия неизринат сняг по тротоарите на кампуса. Една мускулеста жена на средна възраст, която седеше до треньора зад катедрата за записване, препоръча на Нордстром да се заеме с модерни танци, които се провеждаха в женския физкултурен салон, на две крачки от учебните сгради. Нордстром се записа и си тръгна, а в съзнанието му се мяркаха откъслечни картини как изкусно танцува валс, фокстрот, самба и румба. На основната си специалност икономика той посвещаваше по трийсет часа седмично в библиотеката по статистика, лишавайки се по този начин от всякакъв социален живот, и затова си помисли, че тези принудителни танци можеха да открият пред него някоя нова романтична перспектива.

Шокът, който едва не го парализира, дойде от това, че в курса преподаваха действително модерни танци ала Марта Греъм[1]. Той беше единственият мъж сред трийсет млади жени по трика и ушите му бучаха, и устата му пресъхваше от смущение. Беше възпитан да не зарязва нищо недовършено и това, редом с нежеланието му да признае глупостта си, го задържа в курса. Но вцепенението си остана и като се изключеха леките упражнения за загряване, той почти не можеше да се помръдне. Боеше се, че момичетата, които бяха типични представителки на Средния запад — трътлести и зле сложени, — го мислеха за „хомо“, най-популярната дума в общежитието. След около месец все пак му стигна умът да се премести на задната редица, така че да застане точно зад най-очарователното момиче в курса. Тя се казваше Лора и Нордстром често я виждаше в библиотеката да учи с гаджето си — суха и длъгнеста баскетболна звезда. Грацията й, докато изпълняваше упражненията, хвърляше Нордстром в сладострастен транс, благодарение на което занятията преминаваха като в сън. Той носеше крайно стегнат бандаж, за да прикрие последствията от нейните пози, особено когато високото й задниче се стягаше и опъваше или когато тя коленичеше и се протягаше като най-прекрасното куче на света едва на педя пред носа му. Заговори я само веднъж, когато след упражненията й каза, че не бива да си гризе кокалчетата на ръцете. Тя просто го изгледа разсеяно и се отдалечи.

Когато зимният семестър премина в пролет, занятията станаха още по-мъчителни, защото времето се стопли и момичетата можеха да носят триката си без клинове. На Нордстром му се струваше, че краката на Лора са по-съвършени от всички женски крака, които беше виждал по рекламите на бански костюми в списанията. Вбесяваше го мисълта, че баскетболистът може да е „стигнал докрай“ с нея, както се изразяваха по онова време. Тя никога не се обръщаше, за да срещне погледа, който прогаряше гърба й. А пък Нордстром най-безславно се скатаваше от занятия, което означаваше още един семестър физическо. Беше отчаян. В един горещ късен майски следобед, през който се провеждаше изпитът — от четири до шестминутен солов танц, собствено съчетание, — Нордстром удари здрава глътка от половинката шнапс, която му беше дал баща му през великденската ваканция за успокояване на нервите. Цяла нощ не беше мигнал, учейки за изпита по икономика, с помощта на една бяло-зелена капсула декседрин с постепенно освобождаване на съставките. Струваше му се, че изпитът е минал добре и сега оставаше само танцът, а после можеше да понесе куфара си към гарата, да вземе автобуса от Мадисън и да замине за Райнландър в Северен Уисконсин за цялото лято. Когато пристигна в салона, се чувстваше като влажните повехнали люлякови цветове, които видя по пътеката край реката. Те му напомняха за миризмата в залата, а мозъкът му, изтръпнал от шнапса, като че ли също се потеше. Чудеше се защо във въображението си умее да танцува, а тялото му си остава вдървено, почти вкочанено от срам заради осъзнатото непреодолимо отсъствие на грация.

В салона бяха останали само четири момичета, очакващи соловия изпит. Лора се беше облегнала в сянката до прозореца, през който проникваше дълъг сноп слънчеви лъчи, и си чакаше реда. Нордстром се подпря на съседния прозорец и я погледна крадешком, но когато забеляза, че тя се взира в него, веднага се извърна. Загледа се в пълното момиче, което потропваше и се кълчеше на музиката на „Модърн джаз куортет“ с напрегната идиотска усмивка. Преподавателката дойде при него усмихната и му каза, че иска от него внимателно да наблюдава следващото изпълнение и после просто да му откликне със своя танц. Той преглътна тежко и кимна, а Лора пусна плоча на Дебюси и затанцува с непоносимо изящество. Той усети как в гърдите му натежава буца и се надига към гърлото му, а сетне последва и неизбежната ерекция и той пъхна ръка в джоба си и стисна болезнено, за да я накара да спадне. Когато Лора завърши танца си, краката му бяха омекнали и изтръпнали като на космонавт, на когото предстои да ходи по лунната повърхност.

Всъщност дори не забеляза, когато преподавателката уви превръзка около очите му. Лора се беше надигнала бавно от пода, където преди това беше лежала отпусната по корем, изобразявайки смърт, а мекото влажно трико се беше събрало между бедрата й, лъснали от пот. После му вързаха очите и преподавателката каза, че така ще се отпусне по-лесно. Той чу как „Чудесният мандарин“ от Барток заглуши дишането му и се отдаде като обезумял на неистовата музика.

Двайсет и три години по-късно в един голям апартамент в Бруклин, Масачузетс, тази случка все още му се струваше най-необикновената в живота му. Толкова дълго време му беше отнело, за да затанцува отново сам. В онзи ден след изпълнението му преподавателката свали превръзката от очите му, засмя се и го целуна по челото. Видя как застаналата до вратата Лора поривисто си тръгна. Самият той зарови лице в кърпата и спонтанно се върна към вроденото си състояние на смут. Напи се в общежитието с някакви познати и си изтърва автобуса, а на другата сутрин едва успя да се събуди навреме, за да хване следващия. Цяло лято тъна в размисли, докато работеше за малката фирма на баща си, специализирана в строителството на малки вили за летовниците, които всяко лято идваха от големите градове в Северен Уисконсин. Произхождайки от семейство на пестеливи скандинавци, Нордстром работеше всяко лято от дванайсетгодишната си възраст и спестяваше за колеж, както си мислеше, но всъщност просто „спестяваше“, както беше присъщо на строгите, вечно зарити в снегове лютерани от Севера. Докато другите играеха бейзбол, той се учеше да работи с дърво, да бърка хоросан и най-сетне да реди тухли. А през това лято доброволно се нагърбваше с най-тежката работа: копаеше кладенци, наливаше основи, разтоварваше циментови блокчета и хоросан и качваше нагоре по стълбата квадратните ламарини за покрива. Опитваше се с ръчен труд да заглуши увлечението си по момичето, но тайно си мечтаеше за спречкване, в което да натупа нейния баскетболист. Почувства се засрамен, когато му изпратиха резултатите от изпитите и отличната оценка по модерен танц развесели баща му. „Явно си им взел акъла с твоите танци“, каза той.

Измина почти цяла година, преди Нордстром отново да се срещне с Лора. Откровено казано, на него му липсваше въображение. Гледаше името и номера й в студентския указател, въздишаше и понякога излизаше с едно момиче от родния си град, което имаше в своя полза поне модната разпуснатост. Но тя беше от типа на мажоретките и често докато се бъхтеше, надвиснал над нея, Нордстром си мислеше, че този любовен акт е само поносима форма на мастурбация. Умът му беше другаде. Веднъж на един баскетболен мач видя Лора отсреща в залата и сърцето му заби така силно в гърдите, че трябваше веднага да си тръгне. После един петъчен следобед в средата на май, за да се скрие от дъжда, той притича в една кръчма, посещавана главно от членове на мъжките и женските студентски дружества, и когато се спря на бара, ненадейно усети нечий мокър пръст в ухото си.

— Ти така и не ми се обади. Мислех, че ще ми се обадиш — каза Лора.

Той се слиса и известно време пиха заедно с още две момичета от нейното дружество. Нордстром обръщаше чашите много бързо, за да преодолее смущението си, а после и още по-бързо, когато при тях седнаха група атлети. Атлетите решиха да се състезават на канадска борба, за да решат кой ще плати бирата, и за тяхна изненада Нордстром ги победи всички — беше отраснал с този спорт и с труда, който беше необходим, за да имаш успех в него. После атлетите започнаха да залагат на Нордстром срещу всеки новодошъл, докато накрая не завърши наравно с един полски футболист, а Лора стана и заяви, че ще си ходи, за да се приготви за среща с гаджето си. Нордстром се стъписа и я придружи до вратата. Тя го прегърна с една ръка и му каза, че през почивните дни е заета, освен може би в неделя следобед и затова най-добре да дойде в три часа.

Години по-късно Нордстром размишляваше над това доколко случайността играе роля в любовта между хората, както се замислят всички интелигентни смъртни. Ами ако онзи петък не беше валяло? Каква тревожна и обезпокоителна идея: той в крайна сметка се ожени за Лора, защото в един майски петъчен следобед в Мадисън, Уисконсин, бе валяло. Дъждът чрез конкретни стъпки доведе пряко до неделния следобед, който започна с ръмящ дъжд и разходка с нейната кола извън града с два литра червено вино „Крибари“. После дъждът утихна, стана топло и задушно и те излязоха през една горичка на някаква нива със зелена и висока до коленете зимна пшеница. В далечния край на нивата той по нейно настояване постла шлифера си и двамата седнаха и пиха вино. Тя носеше мокасини на бос крак, кафява поплинена пола и бяла блуза без ръкави. Докато седяха и тя се смееше и бърбореше, той за първи път в живота си се почувства истински щастлив.

Краката й бяха загорели, защото беше ходила във Флорида за пролетната ваканция. Тя се загледа в летящия в небето полски блатар[2]. Той гледаше надолу в краката й. Когато Лора се облегна назад, за да наблюдава кръжащия над нивата ястреб, полата й се беше плъзнала нагоре. Нордстром беше като прикован и искаше да лежи там, докато зелената пшеница не прерасне през него.

— Гледаш ми краката — каза тя.

— Не, не ги гледах.

— Ако си признаеш честно, можеш да ги целунеш.

— Гледах ги.

Той целува краката й, докато по никой от тях не остана дреха. А ястребът, кацнал на едно дърво в горичката, виждаше неравния кръг от смачкана зелена пшеница и двете преплетени тела до късно следобед, когато отново заваля. Мъжът се опита да завие момичето с шлифера, но то стана, затанцува и пи още вино.

Такива простички събития са достатъчни на влюбените задълго. Едва ли някой би обърнал гръб на най-хубавото, което му се е случило. И така, тя замина за Калифорния за лятото, а през есента той беше отново с нея за последната учебна година след сто писма, прелетели и в двете посоки. Той разцъфтя както никога в живота си и през седмицата след дипломирането им те се ожениха за леко отвращение на амбициозните й родители и за огромна радост на неговите. Преместиха се в Калифорния, където тя постъпи на работа в малка фирма, произвеждаща документални филми за корпорациите, а той работеше за голяма петролна компания. Живееха в двуетажно жилище в Уестууд. Година след това Лора му роди дъщеря и година по-късно поднови кариерата си. Сексуалното тайнство беше онова, заради което бракът им издържа осемнайсет години. Думата „тайнство“ все още е уместна въпреки неумолимия начин, по който медиите я вулгаризират, а мащабът на усилията им е толкова всеобхватен, че сигурно изразява желанието ни да унищожим този последен красив щрих, украсяващ живота ни.

На връщане от Калифорния след лятото преди последния курс те се любиха в колата посред бял ден, после прави, за да изпробват нещо ново, в тоалетните на бензиностанциите, като кучета в една крайпътна борова гора с полепнали по коленете и дланите им борови иглички, на маса за пикник в Северна Дакота, на пода в мотелските стаи, в спален чувал сред студената мъгла край Брейнърд, Минесота, в едно кино в Ла Крос, Уисконсин, където даваха „На изток от рая“.

— Ти искаш ли да чукаш Джули Харис[3]?

— Не знам. Не съм се замислял.

— Ти искаш ли да чукаш Джеймс Дийн[4]?

— Разбира се. Не ставай глупав. Но той наскоро умря.

Бракът им беше нещастен години наред, преди да го прекратят доста приятелски. Той подозираше, че тя си има любовник и този любовник се оказа добър приятел на семейството — Мартин Голд. И Нордстром, и Лора бяха преуспели, но не и в съвместния си живот. Като продуцент тя пътуваше много, а той печелеше купища пари в петролната компания. Единствената им точка на пресичане беше дъщеря им Соня, доста болнаво дете до лятото на дванайсетата си година, когато сякаш за една нощ доби жизненост и здраве. Но това като че ли отстрани единствената им обща грижа и всеки от тях потъна в собствената си кариера. Лора придоби още по-голяма тежест в своята компания, която постепенно навлезе на телевизионния пазар и се специализира в производството на филми, повечето от които заснети на открито. Нордстром изпитваше мъчителна завист към блясъка на нейния бизнес, толкова различен от канцеларското спокойствие в неговия. Бизнесмените, общо взето, са същите злочести клетници като всички останали хора, но в отличие от тях Нордстром притежаваше онази особена рядка сила на дисциплинирания, интелигентен, добре изглеждащ мъж, който не дрънка празни приказки. Беше ужасно солиден, никога повърхностен и винаги довеждаше всичко започнато докрай — качество, от което тъстът му се възхити, когато видя плода на неговия труд: един чудесен дом в Бевърли Глен.

Можеха да продължават по този начин до безкрайност, но веднъж на вечеря дъщеря им с потресаващата пламенност на шестнайсетгодишните им заяви, че и двамата са големи сухари. Лора само се засмя, но Нордстром се оскърби дълбоко — нима се беше блъскал шестнайсет години само за да бъде наречен „сухар“ от собствената си дъщеря! Той обаче беше достатъчно схватлив да осъзнае, че наистина си пада малко сухар, което беше очевидно и в работата му, където се ползваше с името на човек, лишен от сантименти. До този момент тази мисъл никога не го беше притеснявала.

Същата вечер след неприятната случка Нордстром скъса със строгите си навици за пиене, които го ограничаваха до два коктейла след работа и малко вино на вечеря. Пи много бренди и се опита да поговори по-задушевно с дъщеря си. Тя беше отзивчива, но по-късно му мина през ум, че е било само от любезност. Той беше дотолкова „образцов баща“ според общата представа, че в действителност не познаваше дъщеря си и тя, като всяко дете, играеше същата формална, макар и шеговита игра. След разговора им забеляза, че е изпушил пет-шест цигари една след друга и обеща на дъщеря си БМВ за дипломирането й в колежа, ако не пропуши.

После поговори с Лора за това, че трябва да си потърси някоя не толкова изнурителна работа или поне нещо различно. Тя обаче беше погълната от приготовленията си за път, докато чакаше шофьора си. Щеше да пътува с нощен полет до Ню Йорк за два дни по работа. Стояха в кухнята и разговаряха и той я попита дали може да се любят набързо. Тя му отказа, защото щяла да си изпомачка дрехите, и после му предложи минет. Нордстром се отпусна назад на кухненския ъгъл, където закусваха, но получи само полуминет, защото позвъни шофьорът. Лора го целуна по челото и тръгна, като заряза работата по средата, но Нордстром не възрази, защото беше достатъчно добър любовник, за да предпочита процеса пред завършека. Почувства се напълно самотен и в душата му се прокрадна остра паника, която щеше да остане в него години наред. „Ами ако цял живот съм се занимавал с не каквото трябва?“, мислеше той. Седя в работната си стая цяла нощ, размишлявайки върху всичко това. Призори реши, че му се иска да избяга в света, а не от него — в ежедневието му нямаше нищо кой знае колко неприятно или отблъскващо, само му липсваше размах и интензивност. Той се страхуваше, че може да проспи целия си живот и си го представи как изтича като скромен ливаден поток, който се носи сънливо към голямата река оттатък дърветата.

Най-голямата досада в живота на човек, който желае да се промени, е невъобразимостта на промяната. Ако той по природа не е непоколебимо същество, това може да го разстрои и дори да го лиши от разсъдък. Нордстром знаеше, че в основата си бизнесът е да купуваш или произвеждаш евтино и да продаваш скъпо. Дълго преди да мине първоначалния курс по икономика в Университета в Уисконсин, той бе привлечен от простото изящество на капитализма: баща му построяваше три къщички за пет хиляди и ги продаваше за осем хиляди; години по-късно къщичките се строяха за петнайсет хиляди и се продаваха за двайсет и две, но въпреки тази промяна в цената през годините заради поскъпването на материалите и труда — и заради инфлацията — приходите си оставаха същите, което не беше за чудене. Баща му не беше алчен и въпреки увещанията на Нордстром той не желаеше да разширява бизнеса си, да речем, до десет къщички годишно. В петролните сделки беше малко по-сложно, тъй като големите печалби идваха от надхитрянето на регулаторните и данъчните служби и изиграването на арабите. До голяма степен това беше една джентълменска игра в рамките на системата.

Но всичко рухна през онази дълга нощ в стаята му, нищо че отровата — подобно на промените, които Нордстром искаше да направи в живота си — действаше бавно. Между трийсет и седмата и четирийсетата си година той започна често да ходи с жена си по театрални постановки и партита с филмови прожекции и изпитваше странна завист към непринудената фамилиарност, с която се отнасяха помежду си хората от шоубизнеса, независимо че ламтежът за печалби беше същият като в петролния бизнес. Тук поне го имаше усещането за игра, а Нордстром бе забравил как се играе, всъщност така и не се беше научил. Той си купи платноходка, но се оказа, че от Нюпорт Бийч няма кой знае къде да се отиде. Трескаво играеше тенис с дъщеря си и построи скъп корт зад дома им, но тя си счупи глезена в Сън Вали и никога повече не играха тенис. Пробва да кара ски в Аспен, залови се със стрелба по чинийки, ходеше на лов за пъдпъдъци с приятелите си от петролния бизнес на един остров близо до Корпус Кристи и без малко не го ухапа гърмяща змия. Случката с гърмящата змия толкова го стресна, че месеци наред потръпваше тайно, когато се сетеше за нея; беше бръкнал под един мескитов храст, за да извади мъртъв пъдпъдък; чу странния звук, но реагира бавно, защото му беше непознат, и змията се беше хвърлила напред със зинала паст, закачайки леко маншета на ризата му.

Смени си прическата. Купи си сребърен пръстен в Кабо Сан Лукас, където отиде да лови марлини[5]. Купи си фотоапарат. Започна да чете биографии, прочете и няколко романа. Една глупашка вечер, когато Лора я нямаше, дъщеря му му сви джойнт и той се смя, докато го заболя коремът, а после се притесни и дори леко се поуплаши. Изчука секретарката си и се натъжи. Купи си спортна кола, която караха само дъщеря му и жена му. Купи една скъпа картина с хубаво момиче, което си мие краката. Когато се отказа от изтощителната си работа в петролния бизнес и я замени с друга по-обикновена — вицепрезидент на голяма книготърговска фирма на едро, — се залови с готварство. Научи се да готви китайски, френски, италиански и мексикански ястия. Веднъж нае един товарен бус и замина на север към лозарския район около Сан Франциско, опита вината на много лозя и се върна с натъпкан до пръсване багажник. Посети скъп екзотичен публичен дом в Сан Франциско, който му беше препоръчан, за да сбъдне фантазиите си да бъде в легло с две жени едновременно. Това му струва триста долара и така и не успя да го вдигне — първият случай на любовен провал в живота му. По целия обратен път до Лос Анжелис тънеше в мрачни мисли. Размишляваше за своя пенис, за младия приятел на Лора от филмовите среди, чието неуспешно начинание беше финансирал. Не му беше толкова заради парите (данъчните отстъпки щяха да покрият загубата), колкото заради подозрението, че Лора може да се е любила с младия мъж на надуваем дюшек в храстите около джакузито в задния двор. Размишляваше доколко са му дотегнали парите — защото бяха напълно подсигурени с всичко благодарение на неговия ум и на смъртта на Лориния баща. Размишляваше за заминаването на дъщеря си за колежа „Сара Лорънс“, до което оставаха само три месеца. Изведнъж се изпълни с копнеж по зеленината, студените езера, гръмотевичните бури и снеговете от детството му. Размишляваше дали жена му се е чукала, или не с африканец по време на снимките в Кения преди месец. Била ли е някога в легло с двама мъже, подобно на собствения му провалил се опит? Нордстром се отврати от себе си, когато при тази мисъл членът му се надигна под колана. Време беше да вземе нещата в ръце.

Същата вечер, след късна вечеря, на която и двамата прекалиха с виното, Лора изпълни пародиен танц под звуците на същата мелодия от Дебюси, на която беше танцувала в салона преди деветнайсет години. Той я гледаше и мислите му бяха вцепенени от ужас, защото разбираше, че с брака им е свършено и че тя го знае и може би несъзнателно танцува лебедова песен. Тялото й почти не се беше изменило, но грацията й беше покварена от почти неуловим намек за вулгарност. Той отиде в банята и заплака за пръв път от двайсет и седем години насам — последният път беше, когато любимото му куче ухапа заместник-шерифа, докато той ловеше риба на замръзналото езеро пред дома им, и беше запратено в снежната вечност с шест изстрела от служебен трийсет и осемкалибров револвер. Избърса очите си с хавлиена кърпа, която ухаеше на тялото на Лора, и се върна в спалнята, където се любиха почти толкова страстно, колкото и сред зелената, висока до коленете зимна пшеница, докато ястребът кръжеше горе, но онова, което ги възбуждаше и ги караше да повтарят всеки сексуален жест от съвместния си живот, беше ужасната енергия на безвъзвратната загуба.

Тази нощ беше последният красив тон в техния брак. Случи се три месеца преди да подадат документите за развод (следобеда на същия ден, когато сутринта дъщеря им замина за колежа). Тя имаше повече пари от него, макар и не чак толкова повече, и като пламенна феминистка, която умееше да се грижи за себе си, не поиска от него нищо. По егоистични подбуди той настоя да плаща сметките за колежа (от страх да не загуби връзка с дъщеря си) и се договориха да си поделят поравно парите от продажбата на къщата. Бяха проведени някои необходими бюрократични изтезания, с цел да се гарантира необратимостта на развода. Нордстром беше простодушна жертва на емоционалния обстрел, съпътстващ раздялата, разсичането на всички онези възли и нишки, които свързват двама влюбени. Беше му казано, че е егоистичен, студен, пресметлив и опиянен от успехите си в бизнеса и от играчките, украсили живота му по-късно. В продължение на много пропити от вино летни вечери той слушаше размишления за своя инфантилизъм на човек от Средния запад, за самодоволното му невежество спрямо реалния свят, за липсата му на чувствителност към изкуството. Понякога огънят на негодуванието й се смекчаваше от смеха й или от готовността й да признае, че в сравнение с другите бракът им не е бил чак толкова лош. За съжаление с нейното отчуждаване от него угасваше и потентността му. Той се опитваше да разбере къде е сбъркал, напрягайки въображението си, но не намираше нищо съществено. Обичаше я и винаги се беше отнасял напълно безкритично към често нехайния й характер. Изпитваше раздразнение само когато му разказваше за любовниците си — не че той самият беше лош любовник, просто животът й се струваше вбесяващо кратък, че да познае само един мъж. Гневът на рогоносеца се надигаше у него, но се чувстваше твърде уморен, за да му даде израз. Измисли си няколко изневери, но усети, че тя не му вярва и изслушва измишльотините му само от любезност. Запазиха цивилизовани отношения единствено заради дъщеря си — като всяко дете тя обичаше и двамата, но се усъмни в разсъдъка им, когато предложиха да се разделят само пробно. Познаваше характера на баща си — колкото и да беше мил, той бе интровертен невежа, лишен дори от капка непринуденост и спонтанност. Знаеше за любовниците на майка си от четиринайсетгодишна, но не беше особено смутена — към въпросите на секса тя се отнасяше с женска прагматичност.

И така, един почти двайсетгодишен период от живота на Нордстром беше приключил. След Коледа същата година, щом успя да разреши всички въпроси, които смяташе за недовършени, той се пренесе в Бостън, където си беше уредил вицепрезидентски пост в друга голяма книготърговска фирма. Чувстваше се толкова безжизнен, че се премести единствено за да се намира в някаква предпазлива близост до дъщеря си, която учеше на двеста мили южно от Бостън. Една година тя дори остана при него за два месеца, докато посещаваше лятното училище в Харвард. И именно това продължително гостуване доведе до самотните танци на Нордстром.

Тя беше прекарала предишните две лета в Европа и сега си имаше приятел в Харвард. И двамата се интересуваха силно от история на изкуството и съвременна музика — две теми, които на Нордстром му се струваха приятно непрактични. Младежът беше евреин и това също малко го огорчи, докато не прекара една вечер в тежки размишления, без да успее да стигне до някакво окончателно решение по този въпрос. Лора също се беше омъжила повторно за евреин, очевидно беше щастлива с него и може би не беше за учудване, че и дъщеря й също ходеше с евреин. В Бруклин беше пълно с евреи и макар да не познаваше никого от тях лично, отдалече те му се струваха доста симпатични. Нордстром не знаеше, че е обект на шеги в деликатесния магазин, където закусваше. Една сутрин спомена на собственика, че на пакетчето с чая му „Формоза улонг“ пише „Този рядък кафяв чай от остров Формоза притежава изтънчения аромат на зрели праскови“, но той не усещал никакви праскови. Тази лаконична форма на хумор от Средния запад убягна на собственика, който подуши чая и се тросна: „И какво да направя аз сега“. После, около месец по-късно, местният готвач не дойде на работа и Нордстром се обади в офиса си и каза на секретарката си, че ще закъснее. Изглеждаше малко нелепо с бялата престилка, изпод която се подаваха скъпа риза и копринена вратовръзка със здраво стегнат уиндзорски възел. По време на целия двучасов сутрешен наплив той приготвяше прости ястия за закуска — бъркани яйца с пушена сьомга и лук, препечени гевречета с крем сирене, различни омлети, пържени картофи. Когато всичко приключи и Нордстром свали престилката, собственикът го попита как да му се отплати. „Заложете нещо от мое име на някой кон“, каза той весело, понеже го беше видял да разглежда програмата на конните надбягвания. Сетне, когато отиде в деликатесния магазин с дъщеря си, собственикът го поздрави за това, че си е хванал такова „страхотно парче“. Не му стигна куражът да си признае, че това е дъщеря му.

Нито пък би си признал, че е самотен. Ако подобна мисъл беше хрумнала в ума му, той щеше да настоява пред себе си, че през повечето време е сам, просто за да може да обмисля нещата. На работа беше хладен и изпълнителен и общуваше съвсем формално с колегите си. За трите години в Бостън бързо възобнови репутацията си на безмилостен човек, като уволни десет процента от двестате служители във фирмата и увеличи производителността и обема на продажбите с повече от двайсет процента. Ирландците и италианците от по-ниските йерархични нива на фирмата роптаеха срещу него, но никога и в присъствието му. В действителност Нордстром притежаваше сила да въздейства на хората, но без да я насочва в някакво конкретно направление. Ако влезеше в някой бар и кажеше „Навън вали“, всички пиячи щяха с готовност да кимнат, та дори да е очевидно, че навън грее слънце.

Като че ли самите приготовления за пристигането на дъщеря му през лятото даваха най-ясна представа за самотата в живота му. Действията му бяха сякаш подсъзнателни и приличаше по-скоро на животно, което се готви за пролетта или за зимата, без да знае точно за кое от двете. Поръча да пребоядисат голямата спалня в бледосиньо и да монтират рафтове, които напълни с книги за изкуството; отиде да купи стереограмофон и се върна с две комбинирани аудио уредби. Нейната пестеливост в университета винаги го беше угнетявала, напомняйки му за собствените му мрачни студентски години. Когато за първи път се срещна с приятеля й в Ню Йорк, и двамата носеха сини джинси, при това не особено чисти, та се наложи Нордстром да отмени резервацията им в „Ла Каравел“[6] и вместо това отидоха в едно ресторантче в Гринич Вилидж[7]. Отбеляза си да се върне там някой ден, защото една от сервитьорките му беше хванала окото.

В началото на лятото на 1977 година на Нордстром му се искаше сексът да изчезне. През трите години след развода му няколко срещи с жени бяха доказали, че е напълно неспособен на промяна. Страстта си отиде за дълго и той почувства облекчение, но напоследък отново се появяваше при най-неочаквани поводи: снимка в списание, случайно гледан филм (сестрата в „Полет над кукувиче гнездо“, играна от Луиз Флечър), пълничката сервитьорка в деликатесния магазин и — най-осъдителното от негова гледна точка — едно момиче в отсрещната сграда, от която ги делеше дворът. Беше се нанесла наскоро и имаше навика да гаси всички лампи и да гледа телевизия в тъмното, смятайки, че е невидима. Но синята светлина, огряваща тялото й, беше поразително еротична и една вечер ръката й се плъзна надолу, сякаш за да се погали, при което Нордстром изхвърча от апартамента да търси проститутка. В кварталните барове нямаше нито една и накрая се настани пред телевизора да гледа мач на „Ред Сокс“ — бейзболът беше най-ефикасното сънотворно на цялата нация. Но той унило размишляваше за сексуалните си провали и за мъртвите чувства в тялото си, докато гледаше как бъдещето чезне нощ подир нощ, всяка от тях изпълнена със странни сънища, пресъздаващи еротичната ненаситност на брака му толкова ярко, че почти очакваше да завари Лора до себе си, когато се събудеше сутрин изтощен. Четеше бясно по този въпрос, но четенето беше като опит за превод от чужд език, изучаван само от година — сексуалността му в продължение на осемнайсет години беше отлична, а после изведнъж се беше изпарила. И в това отношение книгите с нищо не му помагаха, сякаш беше изправен пред някаква магия — толкова неуловима, че да не подлежи на обяснение. Нордстром не знаеше, че копнее да се влюби. Побъркан на тема порядък, той започна да си води дневник и самото писане ден подир ден му носеше утеха.

Май 1977 г.: Днес продадох акции, за да си покрия наема за август на крайбрежна къща в Марбълхед. Беше проява на разточителство, но ми хрумна, че това ще бъде моят последен шанс да прекарам повече време със Соня. Освен това, когато декораторът и бояджиите приключиха със спалнята й, забелязах, че съм я направил да изглежда като голямата стая в хотел „Лоти“[8] на Рю дьо Кастилионе, която наехме през 1967 година; тогава тя беше на единайсет. Сид от деликатесния магазин ме покани да отидем тази вечер на мача на „Ред Сокс“ срещу „Тайгърс“, а после на мъжки купон по случай петдесетгодишнината на брат му на Ривиър Бийч. Каза, че освен ядене и пиене щяло да има сума ти „мацки, кифли и цепеняци“. Когато Сид се издокара, той се държи като Коджак[9] от телевизионния сериал, чак до леко просташките кройки. Чудя се защо ли му отказах? Може би щях да се уредя да поизпусна малко парата, макар да се съмнявам.

След като двайсет години изучавах вестниците, вече не мога да ги чета. Защо ли? Защото вече не отразяват света, който възприемам аз. Занапред ще карам така, както го виждам аз, та даже и да е погрешно. А ако те са прави, то той е безинтересен. Разтървах на улицата двама склададжии, които се биеха заради една привлекателна секретарка. Целият отдел по доставките гледаше, а момичето плачеше доста театрално. И двамата имаха добър удар, но аз приклещих единия със старомоден захват за китката. Всички си мислеха, че ще ги уволня, но не ми даде сърце. В гимназията си мислех, че е страхотно да се биеш за момиче и бях завладян от тези някогашни чувства. Може би се вдетинявам. Както и да е, работниците цял следобед възбудено обсъждаха сбиването. Един каза, че мъжете били „загорели за слива“, което е странен израз отпреди години, популярен в общежитията, където момчетата приказват всякакви мръсотии, а после пред момичетата цитират откъси от популярни песни и се държат съвсем като малоумни. Момичето, за което се биеха, ме хвана, че я гледам, близна устните си и се усмихна. Хилава пачавра. Изпросих си рецептата за мус от омари от „Лок-Обър“, за да го приготвя в неделя на Соня с аспержи в сос винегрет, и ще й го поднеса с онзи совиньон блан на „Фетцър“, който харесва. Знам, че пристига в събота, но ще прекара вечерта с нейното момче. Трябва да я накарам да разбере, че той спокойно може понякога да остава при нея, иначе няма да я виждам често. Тя е на двайсет. Обикновено се питаме къде отидоха всички тези години, но аз много добре знам къде са отишли, а сълзливата сантименталност никого не е довела до нищо добро. Татко ми писа, че заради болното си сърце и холестерола трябвало да се откаже от херингата, пърженото осолено свинско, сиренето, яйцата с бекон и любимите си сандвичи с пържено свинско и лук. Тъжна работа. Някога всеки четвъртък ние слизахме заедно в мазето, чистехме солената херинга и я мариновахме за съботната вечеря. Майка не обичаше да бърка в качето. Веднъж видя змия в зимника и се разпищя. Той все още може да яде лютфиск[10]. Някои от по-старите мъже в работата вечно разправят малоумни вицове, които сигурно нещо значат. Прочетох един роман от Кнут Хамсун, за да видя какво могат норвежците (не е много). Книгата доста ме разстрои и ми припомни някои сънища за Лора: веднъж как тя се връща силно дрогирана с кокаин от едно от нейните кинаджийски партита, откъдето самият аз съм си тръгнал по-рано, и иска да я любя и аз го правя много дълго. Друг път пред огледалото, но в съня мъжът в огледалото не бях аз. Напоследък съм склонен малко да се отнасям. Например четох в „Енциклопедия Британика“ за земята, огъня, водата и въздуха. А също и за радиото, тъй като съвсем бях забравил принципа, на който работи. Друго нещо, което ме безпокои, е защо продължавам да работя? Жена ми си отиде, а и тя по ирония на съдбата никога не се е нуждаела от онова, което изкарвам; дъщеря ми също си отива, а родителите ми са добре осигурени. Вече не се измъчвам от това, че животът ми рухна, но нямам представа какво ще последва. Нищо, може би. Майка ми винаги завършваше писмата си с „ти си в моите молитви“, но аз никога не съм се уповавал особено на религията и смятам, че молитвата е опит да представиш себе си като специален случай.

[1] Марта Греъм (1894–1991), американска танцьорка, хореограф и един от най-изтъкнатите пионери на модерния танц. — Б.пр. ↑

[2] Средно голяма дневна граблива птица от семейство Ястребови. — Б.ред. ↑

[3] Джули Харис (1925–2013), популярна американска актриса, изпълняваща ролята на Абра в екранизацията на „На изток от рая“ от 1955 г. — Б.ред. ↑

[4] Джеймс Дийн (1931–1955), американски актьор, известен с ролята си на Кал Траск във филма „На изток от рая“, загинал при автомобилна катастрофа на 24 години. — Б.ред. ↑

[5] Големи хищни морски риби, надхвърлящи 5 метра. — Б.ред. ↑

[6] Скъп ресторант в Ню Йорк. — Б.пр. ↑

[7] Квартал в западната част на Долен Манхатън. — Б.пр. ↑

[8] Хотел в Париж. — Б.ред. ↑

[9] Лейтенант Тео Коджак, герой от едноименния американски криминален сериал от 70-те години. — Б.ред. ↑

[10] Традиционно скандинавско ястие, приготвено от неосолена сушена бяла риба, изкисната в разтвор на натриева или калиева основа. — Б.пр. ↑

Глава 2

Лятото на Нордстром с дъщеря му премина великолепно, така щастливо и сладостно тъжно, че той се запита дали това предвещава смъртта му. Дишаше по-дълбоко и започна да се смее в най-неочаквани моменти. Смяташе, че човек трябва да умре, когато нещата вървят особено добре, а не зле, когато на смъртния си одър ще си свободен от обичайното бреме на натрупания ужас, който Нордстром и бездруго намираше за измамен. Той гледаше на себе си като на човек без суеверия и без въображение, главно защото другите винаги му казваха, че е лишен и от двете. Лора беше негов основен и най-красноречив обвинител. По време на продължителния и скъп период, през който тя всекидневно посещаваше психиатър, Нордстром веднъж я попита за какво толкова намира да говори надълго и нашироко, добавяйки, че сигурно си съчинява всевъзможни небивалици. Това предизвика колосален изблик на гняв и на Нордстром му беше казано, че не му достига въображение, за да има сериозни душевни проблеми. Това малко го нарани, затова години по-късно с удоволствие научи, че психиатърът на Лора е бил арестуван, задето е лъскал публично бастуна на Родео Драйв[1]. Но после психиатърът изкара една година в Колорадо, за да си „оправи главата“, и бизнесът му потръгна постарому с някогашната клиентела, в това число и Лора, която се завърна, за да продължи да ексхумира терзанията си.

Всъщност проблемът беше в онова, което сега е модно да се нарича „общуване“. Нордстром беше много затворен по природа и никога не му се беше предоставял случай да изрази схващанията си по някои въпроси. За седмия му рожден ден му бяха подарили дванайсеттомната поредица „Бук Хауз“ под редакцията на Олив Бопре Милър, който уверяваше младите читатели, че „по света има толкова много чудни неща, че щастливи ний като крале ще бъдем!“[2].

Вече наближаваше четирийсет и три години, но все още беше трудно да го разубедят, че едно норвежко момиченце е пътешествало на гърба на бяла мечка или че Один живее в някоя дъждовна северна тайга, облечен в еленови кожи и се грее на грамаден огън, подклаждан от човешки костен мозък, а над мъгливото езеро наблизо се носи музиката от виковете на умиращите. Мерлин беше истински и следователно и Артур; през дванайсети век в Япония беше живял безумец, който рисувал планини и реки, топейки косата си в мастило и след това въртейки бясно глава над хартията. Понякога рисувал дори с живи кокошки. Защо някои духове да не се крият на дъното на езерата и да не говорят с гласа на птицата гмуркач? Докато караше единайсетата си година, Нордстром застреля гарван и Хенри, индианецът оджибуей, който работеше като дърводелец при баща му, когато беше трезвен, не му проговори месеци наред, след като му каза, че „всеки глупак знае, че гарванът не е гарван“. Наесен Хенри се умиротвори и в началото на зимата измайстори на Нордстром малка гребна лодка от бял бор като коледен подарък. По-късно през пролетта Нордстром намери в гората малко гардже, паднало от гнездото, и се грижи за него, докато оздравее, хранейки го със земни червеи. Гарджето се научи да лети и той оставяше прозореца на стаята си отворен, та да може да го посещава, когато пожелае. Попита баща си дали гарджето е момче, или момиче и баща му каза, че за гарвана това няма значение, точно както и за кучето. Нордстром мисли дълго над тази загадка. Той изненада и зарадва Хенри, когато един ден се появи на строежа с високо грачещ гарван на рамото си. Когато Нордстром гребеше в летните утрини, гарванът кацаше на задната пейка на лодката и грачеше към любопитните си събратя, кръжащи високо в небето, а понякога се присъединяваше към тях. Типично за Нордстром, той нарече гарвана „Гарван“. По-късно през есента птицата изчезна и се връщаше отново три пролети подред. Веднъж обаче не се върна и Нордстром изкопа малък гроб и постоя край него, преди да засипе с пръст празната дупка.

Никога не забрави вълнението на гарвана, докато наблюдаваха как една водна змия поглъща жабче. Два дни след това си представяше как собствената му плът се втечнява в търбуха на змията.

Но може би тъкмо на това до голяма степен тайно въображение Нордстром дължеше своето самообладание, а оттам и успехите си в бизнеса, които едва наскоро бяха загубили стойност за него. Бизнесмените, които толкова умело ти пробутват тоалетната хартия като предмет от първа необходимост, надали могат да се смятат за глупави или лишени от въображение, мислеше си той. Лора беше израсла в Еванстън, предградие на Чикаго, само на около триста мили южно от Райнландър, но що се отнася до хумора или въображението, разликата между двете места беше огромна. Нордстром можеше да се смее на котката, заспала на трамплина над басейна в задния двор. Освен това му се струваше изключително комично, когато хората от шоубизнеса взеха да носят индиански бижута и френски джинси. Други поводи за смях бяха задръстванията (дори когато сам попадаше в тях), хомосексуализмът (с това е редно да приключиш на четиринайсет), политиката и вечерните новини, включително и фактът, че огромен брой хора още не вярваха, че сме стъпили на луната. Французите бяха много смешни, с изключение на чудесната им кухня; репертоарът на Нордстром от вицове се изчерпваше само с един, за двама французи, които се срещат на улицата. Първият французин казва: „Майка ми почина тази сутрин в десет часа“. Вторият французин: „В десет?“. Този тънък виц не се харесваше на никого и това подтикна Нордстром към размисли за това колко непреводим е етническият хумор. На някои са им смешни патешките крака, но за китайците те са деликатес. Когато с баща му ловяха риба в летните вечери и ги застигнеше гръмотевична буря, те продължаваха да ловят в дъжда, просто защото не бяха искали да вали. Това ги разсмиваше, както и риболовът под леда при минус трийсет градуса и вятър от трийсет възела, когато след безбройни часове в студ и мраз баща му заявяваше, че било „малко хладно“. Беше тринайсетгодишен, когато застреля първата си кошута и докато я кормеха, баща му и чичовците му лепнаха кървавото й влагалище на челото му. То се задържа там, а после падна в скута му, докато седеше тъжен на един пън, покрит със сняг. Увериха го, че това е ритуал, с който той става истински ловец, и после дни наред се присмиваха на лековерието му.

Приятелят на Соня беше твърде голям умник за вкуса на Нордстром — много словоохотлив и склонен да реди без прекъсване дълги параграфи с подчинени изречения и отклонения, лутащи се като бездомни деца из историята и изкуството. Освен всичко друго като момче от Харвард той излъчваше онова раздуто самодоволство, което Нордстром свързваше с възпитаниците на Бръшляновата лига. В Лос Анжелис беше забелязал, че завършилите Йейл, Дартмут и така нататък автоматично получаваха влияние, ако ще да са свине, идиоти или просто тъпаци, каквито обикновено бяха, и гледаха на останалата част от страната с нехайно снизхождение, сякаш им беше натрапена. Но пък момчето беше много нежно със Соня, почти по женски, и си личеше, че между тях се е оформила трайна връзка. Нордстром се чудеше защо младежът е толкова невротичен и Соня му каза, че отначало любимият й се е поуплашил от него. Нордстром наистина притежаваше особения навик да се втренчва за минута в очите на хората, преди да произнесе някое изречение, и това изнервяше подчинените и любовниците му, сервитьорите в заведенията, та дори познатите и началниците му.

Въпреки взаимната подозрителност лятото мина много добре, особено август, когато Нордстром излезе в отпуск и се преместиха в къщата в Марбълхед. Морето ги заплени и Нордстром беше неимоверно доволен, че се е решил да наеме тази огромна каменна къща на брега с буен жив плет от японска роза. Денем тук вееха топли ветрове, а пристанището беше изпъстрено с платноходки. Имаше скромен басейн и леко запуснат тенискорт. Най-много от всичко Нордстром обичаше да пие сутрешното си кафе на верандата и да съзерцава морето — заради него оставяше вестниците, списанията и деловата си кореспонденция, взираше се в морската повърхност с еднаква съсредоточеност, независимо дали беше бурна, или спокойна. Друга прекрасна подробност беше чугуненият грил от едно друго време, когато хората са приготвяли угощения, а не храна. Цялата първа сутрин Нордстром прекара, мъкнейки металната грамада от задния двор до предния, където можеше едновременно да готви и да се любува на морето. После запърпори из залива със стара моторница „Крис-Крафт“, за да напазарува за вечеря.

И докато приготвяше вечерята, го завладя едно странно чувство, което постепенно доведе до радикална промяна в живота му. Почувства болка точно над сърцето между гръдната кост и гърлото. Отначало тя го разтревожи, той сложи длан на гърдите си и се загледа над японските рози към далечината, където океанът се губеше в мъгливия здрач. Острият мирис на отлива се смесваше с уханието на месото върху скарата, той погледна надолу към нея и въздъхна: „Ех, майната му.“ Внезапно загуби интерес и към миналото, и към бъдещето, и дори към сломеното си сърце, което може би сега усещаше първия сърбеж на оздравяването. Но той не знаеше това и нехаеше. Въздишката премина по гръбнака и прешлените му, стигайки чак до мозъка, който като че ли бе внимателно обелен, студен и чист. Чувството беше толкова внезапно и мощно, че реши да не го изследва от страх, че ще си отиде. Провери температурата на месото с термометъра и влезе в къщата да извади салатата от хладилника, защото не обичаше студени салати. Пусна във водата червените пресни картофчета, готов да включи котлона, когато чу колата на Соня. Отвори голяма бутилка „Бърджис зинфандел“, за да опита виното, после топна пръст в купата, за да пробва пак маринатата, с която беше намазал едно обезкостено агнешко бутче — смес от зехтин, розмарин, смачкан чесън, дижонска горчица и малко соев сос. Пикантният сос раздразни синусите му. Обърна се, щом чу дращенето на заблудена улична котка по кухненската врата. Напълни една купа с изрезки от агнешкото и я изнесе на задната веранда за стария и препатил котарак с оръфани уши, който го гледаше изпод разцъфналата дива ябълка, чиито розови цветове разпръскваха уханието си из задния двор. Рязък повей на морски бриз отвя няколко цветни листенца и те паднаха върху немигащия котарак. Той бавно се приближи с три листенца, залепнали за козината му, и ръмжейки глухо, излапа агнешкото, а после се протегна и се излегна, като тупаше с опашка, вперил очи в Нордстром. Стори му се, че за пръв път в живота си действително наблюдава котка. Гледаха се, без да мигнат, докато от очите на Нордстром не бликнаха сълзи. После колата на Соня зави по автомобилната алея, котаракът се превърна в сиво петно и се провря през парапета на оградата — не бозайник, а същинско влечуго.

Този месец подтикна Нордстром да напусне онова, което смяташе за нормален живот. Будеше се съвсем рано, изпиваше кафето си, после помагаше на прислужницата, която беше наел заедно с къщата, да разтреби от предишната вечер. Понякога музиката от предишната нощ все още кънтеше в ушите му и измъчваше мозъка му, но после се научи да си припомня мелодиите, докато пазаруваше или готвеше. Соня беше достатъчно чувствителна да долови промяната у баща си, но не се впусна във въпроси. Нордстром беше настоял двамата с Филип да поканят на гости когото поискат от Кеймбридж, защото настроението му беше празнично.

— Какво празнуваме? — засмя се тя и издържа на погледа му, който й се стори отчужден.

Нордстром си мислеше, че със загара си Соня е заприличала повече на майка си и че пъстрите й очи гледат придирчиво и малко палаво.

— Всъщност нямам представа. Защо не? Може би знам, че този месец едва ли някога ще се повтори. Освен това, ако трябва да съм честен, си търся оправдание да готвя за много хора.

Тя дойде при него, целуна го по челото и отново се засмя.

— Иска ми се да не изчезваш някъде всяка вечер.

Нордстром сви рамене и се загледа как преминаващият облак помрачи за миг ярката светлина в стаята. Тя беше най-скъпото за него създание на света и все пак това не го натъжаваше както някога.

— Обичам да седя и да гледам как се мръква. После като си легна, обичам да слушам музиката през пода.

Соня отвърна смутено очи.

— Трябва да си намериш приятелка. Сигурно ще се чувстваш по-щастлив.

— Колко е странно в тия модерни времена дъщеря ти да ти разправя, че трябва да забършеш някоя. Пазя се непорочен за брака.

— Не исках да бъда груба. Но не трябва да си мислиш, че майка ми е единствената жена на света. Може дори да си намериш някоя по-добра, за бога.

Нордстром завъртя очи и Соня излезе шумно от стаята. Тя и майка й обикновено се държаха злъчно приятелски една към друга, което беше непонятно за него — сякаш играеха на някаква игра с бръсначи. Наля си глътка бърбън, отиде до прозореца и рязко се извърна, когато видя двете приятелки на Соня от колежа, които бяха махнали горнищата на банските си. Едната, общо взето доста невзрачно момиче, имаше красиви крушовидни гърди, които се полюшваха и лъщяха от плажното масло. Нордстром усети слабо напрягане ниско долу в корема, за което не можеше да обвини уискито. Момичето му бе помогнало да измие чиниите предната вечер, а той почти не я беше забелязал. През седмицата след случката по време на печенето на агнешкото, той без особени усилия поддържаше у себе си чувството, че току-що се е събудил от приятен сън, но някои неща така се бяха изострили, че му беше трудно да ги потиска повече. Седеше в тъмнината на стаята си и слушаше музиката, която понякога кънтеше чак до зори. Докато сменяха плочите, чуваше как морето се надига и се разбива във вълнолома. Откри, че е неспособен да чете и не му е интересно да размишлява. През съзнанието му минаваха мисли, чувства и картини, но той ги оставяше да отплават. Питаше се какво ли вижда в съзнанието си човек, сляп по рождение. Зададе си онзи юношески въпрос — какво е човекът, лишен от възприятията на петте сетива? Чудеше се кой ли слуша музиката от неговата спалня, кой ли е слисаният слушател? Лора вече не му се явяваше насън, а от време на време сънуваше несъществуващи жени. „Как е възможно това?“, питаше се на сутринта. Хвърли в морето рибарска корда с няколко куки, като за тежест използва дръжка на врата, а за стръв пилешки дробчета, както правеше като малък. Когато обаче я издърпа призори, на нея се беше хванала само малка мъртва акула, оплетена в голямо валмо от водорасли. Натъжен от празното си любопитство, той погреба акулата със същата почтителност, с която бе погребал и душата на гарвана преди трийсет години.

Същата вечер, докато приготвяше вечеря за десетина абсолютно напушени младежи, Соня дойде в кухнята и впи в него святкащи очи.

— Днес направо ме вбеси! Не се опитвам да ти се меся в живота. Но поне можеше да поговориш с хората. Постоянно им повтарям, че си ми баща, но те са убедени, че си готвачът.

— Няма нищо лошо в това да си готвач. Но ще послушам съвета ти и ще си намеря приятелка. Руса, с голям задник и ще слуша кънтри.

И наистина една сутрин двама приятели на Филип си бяха поискали сандвичи с пуйка, мислейки го за готвача. После се засрамиха и единият, дребен и закръглен сефарадски евреин от Ню Йорк, помогна на Нордстром за вечерята. Той беше редовен клиент на същия онзи ресторант във Вилидж, където Нордстром бе вечерял със Соня и Филип. Младежът беше отличен готвач и докато приготвяха храната (филе от морски език със сос берси и гъби), Нордстром го попита за келнерката, която му беше хванала окото. Въпросът се оказа фатален.

— Боже мой, бягайте по-надалече. Абсолютна чифутска курва. Как играят само тия нейни големи тъмни очи като от картина на Моне! Ще ви смели на кайма. Боже мой, всеки заможен глупак в града й се мъкне с цветя, а тя се държи с тях като с кучешки лайна! Беше омъжена за оная чернилка, дилъра на кока, негрото убиец, и въртеше любов с един писател, та на него му избиха зъбите. Но разбира се, ще ви запозная, ако мазохизмът ви влече. Не ми приличате на такъв. — Младежът се засмя меланхолично. — Аз пък си падам по тъпи англичанки.

Вечерта, когато Соня се разсърди, Нордстром капитулира и седна начело на масата. Не възразяваше, че хората, за които е готвил, пушат марихуана, защото това като че ли изостряше апетита им. Беше опекъл пъдпъдъци, които напълни със зърна от бяло грозде, разрязани на половинки и накиснати за една нощ в калвадос. Изядоха ги лакомо, а Нордстром остана доволен и разговаря дълго с двама харвардски магистри по бизнес администрация за енергийната криза и последиците от близкоизточната политика за вноса на петрол. Двамата младежи се изненадаха, че готвачът е бил в Джида[3] и е помагал в преговорите с ОПЕК, дори тръгнаха без особено желание с останалите на дискотека в Рокпорт. На излизане Соня го целуна и го потупа по гърба.

Нордстром гледаше как задните им светлини гаснат в топлия мрак, а после нахрани котарака, изникнал неочаквано изпод задната веранда. Ако наоколо нямаше никой друг, той влизаше в кухнята, където тази вечер беше горещо и задушно и във въздуха се усещаше зловонието на отлива, напомнящ за миризмата на блато през лятото. Котаракът изяде последния пъдпъдък, с който Нордстром възнамеряваше да закуси, но реши, че на животното ще му се услади повече, отколкото на него. Котаракът разкъса запечената до кафяво кожичка и дори схруска кокалите. Нордстром погали животното, но то изведнъж се скова и се втурна към кухненската врата. Беше влязло невзрачното момиче с крушовидните гърди, облечено в бледосиня туника. Тя сви рамене, когато той пусна котарака да излезе. Наля си газирана вода и я изгълта така, сякаш животът й зависеше от това. Нордстром не помнеше да е била на вечерята.

— Днес адски гадно изгорях на слънцето и ми стана много зле. — Говореше с половин уста, което беше особена черта на момичетата от нейния тип. Нордстром не се сети какво да каже, затова сложи бялата си готварска престилка и се зае с чиниите. Беше си свалил ризата, докато котаракът вечеряше, и се чувстваше малко разголен.

— Дано си прекарвате добре — изтърси той.

— Да, направо е приказка, стига да не се бях изпържила като пълна идиотка. — Тя замълча и дръзко и оценяващо огледа Нордстром. — Много сте мил, че отделяте толкова много време да ни готвите. Голям късмет има Соня. — Тя седна на кухненската маса, извади пакетче с хартийки от чантата си, сви си дебел джойнт, запали го и вдиша дълбоко дима. — Утре заминавам за Санта Барбара на гости на майка ми, ако някой успее да стане рано, за да ме хвърли до Логан. — Тя отиде при Нордстром до мивката и пъхна джойнта между устните му, макар той отрицателно да поклати глава. — Бива си я тая гадост, май била хавайска.

— Аз ще ви откарам до летището. — Той издиша дима и се задави.

Те се гледаха втренчено един миг и между тях проблесна разбиране, за което Нордстром реши да не признава пред себе си. Той погледна към ръцете си, потопени в сапунената вода. Тя излезе и пусна някаква плоча, после се върна и му помогна да доизмие чиниите. Освен музиката чуваха гръмотевичната буря, която прииждаше от запад. Въздухът стана още по-спарен и топъл. Нордстром чувстваше как потта сплъстява косата му и се стича по гърба му, докато я слушаше да дърдори за бъдещата й кариера в модата. Момичето разсеяно проследи с пръст една потна вадичка по ръката му и той усети как неволно потръпна. После тя изхлузи туниката през главата си и я захвърли в ъгъла.

— Не знам за теб, обаче аз направо се задушавам и ме сърбят изгарянията.

Остана по оскъдни светлобежови гащички и сутиен. Беше изгоряла, но не много силно, отгоре по гърдите и точно под и над гащичките. Той посегна и докосна с мокър показалец зърното под плата. Тя се обърна и вдигна ръцете си.

— Гърбът ми не е толкова зле.

Той избърса ръцете си в престилката и ги сложи върху кръста й. Момичето пристъпи назад към него, препъвайки се леко в сабото си. Той погледна дланите си и издадения й ханш. Тя посегна назад и докосна ръцете му, после смъкна гащичките си до коленете.

— Почвай. Вече от час мисля за това.

И Нордстром, тъй да се каже, започна. Когато свърши, той рухна на пода с панталони, омотани около глезените, а влажната престилка оформяше малка палатка около члена му. Тя се засмя, засмя се и той. Тя му запали цигара и той я изпуши, без да става от пода. Тя изхлузи гащичките си, после свали и сутиена. Взе бутилка бяло вино от хладилника и я подаде на Нордстром заедно с тирбушон. Зарязаха чиниите и се топнаха в басейна на загасени лампи, наблюдавайки прииждащата буря над светлините на Марбълхед. Любиха се пак — той, седнал под нея на плетен градински стол. Дъждът ги вкара вътре и седнаха голи на дивана, усещайки как захладнява, гледаха мълниите и слушаха гръмотевиците, ехтящи над океана. Изпушиха още един джойнт и танцуваха. Заспаха на дивана и не чуха смеещите се гласове, които угасиха лампите и грамофона.

Още седмица и лятото свърши. Нордстром сготви меланхоличен буйябес[4] за двайсет души и на другия ден всички изчезнаха. След още седмица в Бостън Соня се върна в „Сара Лорънс“, а Нордстром на работа. Вечер той се чувстваше осезаемо самотен и започна да танцува сам на изоставените плочи със същата горчиво-сладка болка в гърдите. След малко повече от месец, в средата на октомври, веднъж късно през нощта позвъни майка му и му каза: „Баща ти почина“.

На зазоряване Нордстром взе първия самолет, който успя да хване от Логан за О’Хеър[5]. Усмихна се, като си спомни едно друго утро на зазоряване, когато закара момичето на летището и се сблъска със стар бизнес сътрудник от Лос Анжелис. Сепна се, когато мъжът му каза: „Съжалявам за развода ти“, но когато Нордстром му представи девойката като една от състудентките на дъщеря си, беше ясно, че онзи вече си мисли друго. Тази среща повдигна духа му, докато караше към Марбълхед покрай плътния поток от коли в насрещното движение; той не само се беше любил чудесно, но и откри, че при споменаването на думата „развод“ и мисълта за него стомахът му вече не се свиваше, нито пък изпитваше раздразнение или тъга.

В Милуоки трябваше да се чака пет часа за полета на „Норт Сентръл“ до Райнландър и затова нае един свободен чартърен самолет „Лиър джет“. Обичаше да лети с тях, докато се подвизаваше в петролния бизнес — това беше най-близкото подобие на тръпката при полет с реактивен изтребител при домашни условия.

Той все още възприемаше вестта за смъртта на баща си само с разума си и по време на трудното кацане в бурно време си помисли, че може съвсем неочаквано да го последва. Вторият пилот се беше обадил предварително по радиото и на летището го посрещнаха майка му и един братовчед, бръснар с нездрав вид и много мръсен ум. Имаше прегръдки с премрежени от сълзи очи, а после бръснарят не се удържа и поглеждайки чартърния самолет, подметна хапливо: „Сигурно е приятно“. Нордстром си замълча. При предишни свои гостувания, когато се беше опитал да прикрие успехите си, всичките му стари познати се разочароваха ужасно. Тези, които си бяха останали у дома, не искаха той да е един от тях — той бе предметът на финансовите им фантазии и всякакви опити да ги опровергае, срещаха неодобрението им. Докато вървеше с майка си към колата под ситния студен дъжд, си спомни гостуването на родителите си в Лос Анжелис. Къщата на Нордстром им се видя нещо като „имение“, както я нарекоха, а предпоследния ден майка му стеснително го помоли да й покаже къде живее Кари Грант. Той нито познаваше света на Холивуд, нито се интересуваше от него, затова я откара през няколко преки и й посочи един внушителен дом. Обичаше филмите и романите, но не изпитваше никакво любопитство към знаменитостите, актьорите, актрисите или писателите. Баща му винаги бе искал той да стане лесничей и Нордстром все още смяташе това за благородно занимание. Докато беше в Лос Анжелис, баща му ловеше риба по кейовете или хващаше рибарска лодка от Сайта Моника. После изяждаше грамадни количества пясъчна писия, с риск да получи тежко стомашно разстройство, и говореше за първото си идване в Лос Анжелис през 1930 г. Произхождаше от бедно семейство на норвежки имигранти, живеещи в Чикаго, и по време на Голямата депресия в продължение на четири години бе бродил из цялата страна като млад скитник.

След няколко кратки любезности на бдението в претъпканата с приятели и роднини къща на майка му Нордстром отиде в погребалното бюро и видя самата смърт. Стоеше до отворения ковчег, а останалите присъстващи се държаха по-надалече, за да може единственият син да даде воля на скръбта си. Той целуна хладното чело на баща си, сълзите рукнаха и тялото му се разтърси. Беше потресен от загубата и немислимия факт на смъртта. Пак беше момче и това бе отвъд всякакво разбиране, шепнеше отново и отново „татко“, докато сълзите му се изчерпаха; после излезе от погребалното бюро, тръгна по улицата към края на града, подмина езерото, опасано с вили, и хвана застлания с трупи път, водещ навътре в гората. Вървя по него около миля. Най-сетне слънцето проби през чезнещите облаци и той съблече шлифера си. Изведнъж в гората настана циганско лято, дърветата заблестяха в тъмножълто и червено и се губеха в омарата на сенчестите хълмове с бели брезови и зелени борови петна. Вървя, докато го заболяха краката, тогава постла шлифера си върху един пън и седна на него.

Замисли се за баща си и дори му завидя за времената на Депресията, когато бе кръстосвал страната, за да „поогледа кое как е“. Баща му беше започнал от нищото и всичко, надхвърлящо насъщните нужди, за него беше прекрасно. Той бе изкарвал пари, защото си разбираше от работата и беше съобразителен. Това е бил просто един друг свят, мислеше си Нордстром. Собственият му живот внезапно му се стори отблъскващо формален. Кого познаваше той, какво знаеше, кого обичаше? Седнал на пъна, притиснат от бремето на бащината си смърт и на тленността, която виждаше в буйството на багрите на умиращия покров от листа, той проумя, че животът е просто онова, което вършиш всеки ден. Стори му се, че вижда как времето блещука и се издига над него през листата, спуска се и се увива около нозете му и преминава през неговата сърцевина. Нищо не приличаше на нищо друго, включително и той самият, и всичко непрестанно се менеше. Знаеше, че не може да усети промяната, защото той самият се изменяше заедно с всичко останало. Нямаше неподвижна точка. За миг като че ли се зарея над себе си и се усмихна на безупречно облечения мъж, седнал на пъна сред слънчевата поляна в гората. Стана и се притисна в една млада топола, полюшваща се напред-назад в съзвучие с непонятна за него хармония. Огледа се наоколо и осъзна, че се е загубил, но това нямаше значение, защото знаеше, че никога не се е намирал.

Пое към залязващото слънце — знаеше, че през октомври то се спуска на югозапад. Стигна до едно езеро, за което беше забравил, и подплаши ято синекрили бърнета. Заобиколи езерото през един къпинак и на няколко пъти си закачи костюма. Тръгна срещу течението на малък поток, като нагази до колене в някакво изворче, и когато се изкачи на една височина, съблече шлифера си и бавно се изкатери на един голям бор, за да се огледа. Дланите му бяха почернели и лепнеха от смолата на дървото, но виждаше всичко на десетина мили наоколо — белия шпил на лютеранската църква, където щеше да е опелото на баща му след два дни, моторница, прекосяваща езерото, силоз без хамбар — хамбарът бе изгорял, когато беше в последния клас на гимназията. Обгърна с ръка един клон, за да не падне, запали цигара и чу пушечния гърмеж на ловец на яребици в далечината. Край него прелетя гарван, присъствието му го уплаши и той бързо се отдалечи, грачейки, за да предупреди останалите: Мъж със син костюм се е покачил на едно дърво. Нордстром огледа костюма си и се развесели, като видя как го е съсипал. Извади златния си джобен часовник и насочи цифрата 9 към църковния шпил, отбелязвайки си мислено, че по посока на 12 минава път, ако пак се наложеше да се качи на дърво, за да определи къде се намира. Баща му обичаше да се катери по дървета и вечно си измисляше неубедителни оправдания. Покачен на дърво за пръв път от двайсет и пет години насам, Нордстром си помисли, че това е проява на бащината му склонност да „оглежда кое как е“.

Когато Соня беше малка и дойдоха в Уисконсин за лятната ваканция, тя си беше донесла маска за гмуркане. Баща му не беше по плуването и дотогава не се беше заглеждал по такива неща, но сега започна да разхожда Соня с моторница по езерото и да се гмурка на любимите си места за риболов. На вечеря разправяше как видял синьохрила риба, „голяма колкото тиган“ и щука или голямоуст костур, „дълъг колкото ръка ти“.

Най-сетне излезе от гората току преди мръкване близо до малкия индиански резерват край града. Тръгна по чакъления път към една кръчма, мислейки си колко ли щеше да се подсмихва баща му на опропастения му костюм за четиристотин долара, да не говорим пък за изподраните и окаляни маркови обувки. По време на последната миля от пътя Нордстром размишляваше съсредоточено над костюмите и правителството и реши да оттегли доверието си и от двете неща. Костюмите очевидно бяха спомогнали за издигането на едно калпаво правителство и той, наред с всички останали, имаше своята вина задето ги беше носил толкова неотстъпно цели двайсет години. Напоследък за пръв път в живота си се боеше от правителството, от това как структурата на демокрацията бе започнала да унижава хората, вместо да вдъхва у тях чувство на взаимна загриженост. Тази структура вече не отговаряше на предназначението, за което е била създадена, и една от причините за това според Нордстром беше, че всичките политици и бюрократи носеха костюми. Той се спря на паркинга на любимата на индианците кръчма и огледа мръсните стари трошки и очукани пикапи. Помисли си, че може би трябва да напусне работата си, да даде всичките си пари на дъщеря си и нещичко на майка си — малката й годишна рента вероятно се беше стопила от инфлацията. После прекрати налудничавите си мисли, отдавайки ги на досега си със смъртта, на това, че се загуби и се покатери на дърво и че цял ден не беше ял.

Барът смърдеше на пот и урина и Нордстром примига, за да види по-ясно пиещите. Чу да го викат по име. Беше Хенри, явно се бе запил здравата. Нордстром застана до него, като се чудеше дали да прегърне стареца, който клатеше нагоре–надолу глава в такт с джубокса и уискито.

— Обади се у вас, всички те търсят.

— Хенри, искам да носиш ковчега — каза Нордстром, после викна питие на Хенри и бърбън и бира за себе си. Хенри пресуши своето на един дъх и се вторачи в Нордстром.

— Никога няма да стъпя в тази проклета църква. Вчера цял ден работих с баща ти и той изглеждаше доста зле. И затуй му ударихме по някоя и друга чашка. А той ми вика: „Хенри, нещо не ми е добре, май сърцето ми си заминава“. Та го закарах у вас и майка ти викна доктора, а после отидохме в болницата, защото той не щеше да се вози в линейка. И казаха, че хич не е добре, а той не можеше да диша в тая стая и донесоха кислород, ама той им каза, че не искал да умира в кислородна палатка. Лежеше там, втренчен право напред, а аз и майка ти бяхме от двете му страни. Към полунощ докторът каза, че няма надежда и да ти се обадим. Върнахме се при него и той ни хвана за ръцете. Накара майка ти да легне до него в леглото, да е близо, като си отиде. Стискаше ми здраво ръката и затова останах до него. Поприказва малко за риболов. Казах му, че ще дойда с него в смъртта, докъдето мога, но ще трябва да се върна. Той ми рече да ти пожелая късмет от негово име, да ти кажа, че те обича и да те целуна за сбогом.

Хенри се изправи, прегърна Нордстром и го целуна по бузата, защото беше нисък и не можеше да стигне до челото му. Мълчаливо изпиха по още едно, а после Хенри го поведе навън към пикапа си.

Няколко дни по-късно Нордстром отлетя обратно за Ню Йорк със Соня, която дойде за погребението, а после взе автобуса за Бостън. Лора беше пуснала съболезнователна телеграма от Мексико, че би дошла, но вестта стигнала до нея едва в деня на погребението. Нордстром не се усъмни — Лора обичаше баща му и в общуването им винаги присъстваше някаква игривост и закачка, така и недоразбрана от него. Тя дори се беше отбила да им погостува миналото лято на минаване през Средния запад. Веднъж Лора беше казала, че намира баща му за „секси“ и по онова време това нейно заявление го ужаси. Лора притежаваше предимството да знае, че хората умират, докато дори и най-обикновените събития, каквото в пълния смисъл на думата беше и смъртта, сварваха Нордстром неподготвен.

[1] Улица в Бевърли Хилс, Калифорния. — Б.ред. ↑

[2] Двустишие от стихотворението на Робърт Луис Стивънсън „Щастлива мисъл“. — Б.ред. ↑

[3] Голям град в Саудитска Арабия. — Б.ред. ↑

[4] Рибена супа, популярна по френското крайбрежие. — Б.пр. ↑

[5] Летище северозападно от Чикаго. — Б.ред. ↑

Глава 3

Сега стигнахме там, откъдето започнахме и се намираме в текущото време, което е една чудесна илюзия за пристрастените към понятията вчера, днес и утре. Всяка вечер след дълга разходка и лека вечеря Нордстром танцува сам, една несъмнено нелепа гледка — четирийсет и три годишен мъж, баща, бивш съпруг, завършил с отличие Университета в Уисконсин през 1958 г., на трийсет и пет години станал вицепрезидент по финансите на „Стандард Ойл ъф Калифорния“ и тъй нататък… Съмнително е обаче доколко тези глуповати етикети могат да ни помогнат да проследим житейския път на нашия бозайник. Всички тези неща са навици, с които той вече се е разделил. Нордстром означава „северен щорм“, но това казва точно толкова за него, колкото и ако името му беше „Гарван“. От телефонния указател също не може да се научи много. В Бостън, нашия Санкт Петербург, е зима и мъжът танцува — вярно, малко непохватно и с глупашко упорство. Понякога само подскача нагоре-надолу. Една вечер той отиде със собственика на деликатесния магазин на мач между „Селтикс“ и „Денвър Нъгетс“, за да види с очите си най-великия скачач на всички времена Дейвид Томпсън. Томпсън полетя във въздуха със завъртане от триста и шейсет градуса, вкара топката гърбом над главата си и дори не се и усмихна. Публиката стана на крака, притихна за миг и после ревна в чест на това изпълнение, което беше не толкова предизвикателство към земното притегляне, колкото превъзходство над целия ни опит с гравитацията. Соня дойде за почивните дни и той ги заведе с Филип на балет да гледат Баришников. Нордстром беше с костюм на Карден, избран му от Лора преди години, който обаче никога не беше обличал, понеже се стесняваше. По време на антракта във фоайето много прелестни и недотам прелестни жени му се усмихваха — смятаха, че е някой, когото би трябвало да познават. Направиха си късна празнична вечеря по повод това, че Филип бе спечелил стипендия и щеше да прекара следващата година във Флоренция, учейки в „Уфици“. Соня щеше да замине с него през юни, след като се дипломира. По време на вечерята Филип дърдореше за смъртта. Баща му бе умрял, когато бил на четиринайсет и след това започнал да не си ляга по цели нощи, да пуши цигари и да се облича немарливо. По-късно прочел един френски писател, който говорел за „ужасната свобода“, произтичаща от смъртта на един баща, понеже на земята не оставал никой, който да те съди. Соня му изшътка, преценявайки, че разговорът е неделикатен спрямо баща й. Нордстром й каза да не се притеснява и макар и да намирал идеята за потресаваща, тя като че ли била вярна. На самия него му беше провървяло с баща му, който изцяло го беше подкрепял да следва влеченията на сърцето си, макар и да беше странно, че синът му едва наскоро бе започнал да проумява как да постигне това.

През нощта Нордстром не можа да заспи, защото беше пропуснал двучасовия си танцов сеанс. Балетът му хареса, но зрителят в него постепенно умираше. Превръщаше се в любител в истинския смисъл на думата — някой, който обича да прави нещата и притежава откритостта на начинаещия в живота, която бе загубил още в детството си по понятни причини. И сега, обзет от трескава безсъница и съзнавайки, че не може да пусне уредбата в три след полунощ, защото Соня и Филип спят, той стана, отиде на пръсти в кабинета си по долнище на пижама и танцува един час без музика; чуваше само тиктакането на часовника и шумоленето на босите си крака по килима.

17 февруари 1978 г.: Планирах дълго пътешествие за времето, след като се оттегля. Ще включа в маршрута си и Южна Америка, и Африка. Да не повярваш колко близо е Рио до Дакар. Бюрото от цял месец е отрупано с атласи, карти от „Нешънъл Джиографик“ и пътеводители, но енергията ми бързо се изчерпва. Защо да искам да опозная неизвестното, когато не знам нищо за познатото? Онази сутрин за първи път от години действително забелязах глезена си. Гарванът от обложката на албума на „Грейтфул дед“ ми харесва, но много трудно се танцува на тяхната музика.

Купих си яке и снегоходки от спортен магазин в Бойлстън и след работа се разхождам много. Снегът тази година е чудесен, въпреки че понякога градът почти се парализира. Между пет и осем часа е най-хубавото време да походиш. Първо електрическият импулс на хората да се приберат от работа, после тишината на вечерята и след това вечерните разходки. Прекарах много време да помагам на хората да измъкват колите си от преспите. Уисконсин те прави спец по снега и измъкването от преспи. Някакъв старец и жена му бяха затрупани в техния крайслер, изрових ги с лопатата, докато той се задъхваше, и после разклатих колата, за да я освободя от снежния й капан. Старецът ми даде петдоларова банкнота и отказа да си я вземе обратно. Каза, че била „за една топла вечеря и напитка“. Дадох я на един клошар няколко преки по-надолу. Купих си десетина хавайски ризи от „Джордан Марш“ за пътешествието, към което може би бях изгубил интерес, макар да казах на човека от туристическата агенция да действа. Винаги съм смятал тези ризи за проява на лош вкус, но сега коприненото усещане и странните цветове ми допадат, при все че не съм ги обличал извън апартамента, тъй като не намирам повод за това. Замислих се за моето готвене и за това, че увлечението ми по новата cuisine minceur[1] е донякъде нарцистично и отчасти глупаво, макар да присъстват някои добри идеи. Хората биха могли да ядат каквото си искат, ако понатовареха малко телата си. Откакто танцувам, коланът ми се затегна с две дупки. Огледах внимателно писията, от която приготвях филе, за да почувствам по-добре какво ям. Крехки перлени кости, гръбнак, по който чрез желеобразна нишка рибата получава указания от мъничкия си мозък. Плувай там, там и там. Интересно, какво ли беше виждала през нейния воден живот. Приготвих малко court bouillon[2], за да не похабя малката рибка, която бе придобила прекомерно голямо значение за мен, след като приключих с изучаването й. После сварих в бульона шепа фиде, за да похапна след танците. Тази седмица приготвих доста ястия с шкембе, тъй като купих твърде много заради грешка на месаря: шкембе по милански, менудо — мексиканска яхния от шкембе, и накрая оправдано прочутото шкембе a la mode de Caen.

Един възрастен мъж от отдела по доставките има рак на черния дроб и затова одобрих да му отпуснат премия, защото иска да умре в родното си място в Голуей, Ирландия, където все още живее майка му. Собствената ми майка ми писа, че при нея всичко върви добре и че братовчедка й, също вдовица, се нанася при нея. Била получила мило писмо от Лора. Възбудих се в едно такси, докато си мислех за задника на Лора или по-скоро си го представих. Тя имаше малки гърди, но с право се гордееше с краката и задника си. Колко ясно си спомням танца й по музиката на Дебюси преди толкова много години в горещия физкултурен салон. От него ми секва дъхът, но не чувствам тъга. По онова време вече имах някаква интуитивна представа за секса, макар и сбъркана като цяло. Например гледах филма „Малка хубавица“[3] и при все че момичето беше много красиво, сексапил притежаваше майка й. Неизживеният живот е онова, което кара мъжете да желаят толкова младо момиче. Какво ли е да си на дванайсет или тринайсет, безгрижна и глупава, с недодялана грация? Нищо чудно, че светът пред теб така те плаши.

За една нощ тя се превръща в майка си. Често си спомням с копнеж за онази студентка до кухненската мивка в Марбълхед, но естеството на тези неща е такова — да не се връщат. Например госпожа Дитрих, както тя предпочита да я наричат, е омъжена за специалист по градоустройство, бездетна, прехвърлила трийсетте жена и моя секретарка, въпреки че спокойно би могла да ръководи компанията. Миналия четвъртък работихме с нея дванайсет часа, за да се подготвим за финансова ревизия, последните три от тях — в моя апартамент, след като приготвих лека вечеря. Работата беше тежка и еднообразна и след това изпихме бутилка шампанско „Корбел“, за да поолекне на схванатите вратове и уморените ни очи. Познавам отблизо тази жена от три години, но се смаях от ефекта, който виното имаше върху нея. Тя се разрида и каза, че плачела за мен, защото евреите ми отнели и жената, и дъщерята. Това беше толкова шокиращо, та чак ми стана смешно и й казах: „Хайде, госпожо Дитрих, това са пълни глупости“. Тя ме прегърна и тогава разбрах, че иска да се повъргаляме и при все че е малко пухкава за моя вкус, си помислих: „Защо пък не“. Така че доста дълго се занимавахме с това и изведнъж, както се търкаляхме един върху друг, аз внезапно се „пробудих“, гледайки задника й, и си казах: „Това е реалност“. Усещането не ме напусна няколко дни. И също като чувството от миналото лято, когато пекох агнешкото, реших да не се съмнявам в него, тъй като ми се струва, че съмнението често е пример за самосъжаление, нещо като оплакване от съществуванието. Бедният аз, горкият аз и други подобни дивотии. Хенри не се е съмнявал, че може да помогне на баща ми да навлезе в смъртта, да му отвори портата и да му стисне ръката, когато той пристъпи в нищото или в каквото там представлява вечността. Аз не чета книги на мистична тематика като лютераните, в които на нещата се приписват някакви особени свойства. Работата ми с азиатците в Токио не ме е накарала да смятам, че те са по-различни от нас. Хенри е единственият индианец сред стотината други несретници, които познавам. Той ми подари нокът от костенурка. Много е забавно в офиса, когато госпожа Дитрих се преструва, че между нас нищо не се е случило, съвсем по немски. На дневна светлина интимностите могат да изглеждат плашещи. Сериозно си мисля да се откажа от парите и властта, което ми хрумна, когато се разхождах и се загубих, а после открих чакъления път. Предпочитам да готвя омлети. На младини, когато трябваше да прекопая градината или да издълбая яма за боклука, аз негодувах, а после се улисвах в работата за часове наред. Госпожа Дитрих е толкова скована, защото се опитва всяка минута да бъде госпожа Дитрих. Както и Филип се мъчи да бъде уникален чрез целия този поток от думи, все едно ще изчезне, ако спре да говори. Колко странни сме всички. Преди минута сме се занимавали със сметките, а после внезапно се нахвърляме един върху друг като кучета. Хенри и баща ми веднъж видяха с бинокъл две мечки да се любят на другия бряг на езерото в Канада. Онзи ден четох, че китовете извършвали хомосексуални актове.

Пролетта беше непоносимо тежка за Нордстром. Оказа се извънредно сложно да напусне работата си. Собствениците на фирмата бяха семейство аристократи от Ню Хемпшир, откачени янки, които просто не искаха да се разделят със своя управител вундеркинд. Предложиха му всичко на света и когато щедростта им беше отхвърлена, възнегодуваха. Още по-трудно и смущаващо беше да раздаде парите си. Соня не ги искаше, а майка му изпадна в истерия. Брокерът от „Е. Ф. Хътън“ настоя Нордстром да отиде на психиатър и той с готовност се съгласи — донякъде от любопитство, а и понеже разбираше, че в очите на другите прави нещо нечувано. Майка му ронеше сълзи, че цял живот се е блъскал за тези пари. Брокерът замина за Ню Йорк да се види със Соня с надеждата тя да вразуми баща си. Соня дойде в Бостън и те обядваха с брокера, когото Нордстром всъщност много уважаваше. По време на срещата Нордстром се държеше малко неуверено, но в крайна сметка успя да ги убеди в сериозността на намеренията си, като късно следобед дари двайсет и пет хиляди долара на Националното общество „Одабън“[4], въпреки че нямаше особени пристрастия към птиците. В почивните дни той обичаше да гледа водните птици край Ипсуич с часове, но не се интересуваше от наименованията им. Когато виждаше за втори път някой определен вид, той си спомняше първия път, когато го е видял. Това му спестяваше нуждата да разнася със себе си справочник на птиците.

Не можеше да се каже, че тревогите на другите за Нордстром бяха неоснователни. Като се имаше предвид собствената им нагласа, откъде можеха да знаят те, че той не е поредният полуидиот, превъртял от всички трудности, познати и неосъзнати, които съставляват живота ни? Соня с присъщия на младостта й цинизъм смяташе, че вече е късно баща й да се променя. Лора, с която също се свързаха, отказа да се меси. Тя мислеше, че целият проблем е едновременно и глупав, и очарователен и подобно на брокера споделяше общоприетите вулгарни схващания за „кризата на средната възраст“ и така нататък, които са такова светотатство спрямо живота, каквото е и твърдението, че правителството има основна роля за съществуването на всеки човек. В рамките на протестантската спестовност майка му просто вярваше, че хората трябва да си пазят парите за черни дни. Тя писа на Нордстром за това как един виден жител на Райнландър заболял от рак и макар да били похарчени седемдесет хиляди долара за лечението му, лекарите не могли да го спасят. Грижите на госпожа Дитрих бяха малко по-земни и се въртяха около надеждите й за още един любовен сеанс, преди Нордстром да изчезне от живота й. Собственият й съпруг се интересуваше само номинално от секса и заспиваше след еякулацията, докато Нордстром флиртуваше като принц, очевидно добре обучен от жена си.

Сутринта преди психиатричния сеанс Нордстром отиде пеша от Бруклин до Кеймбридж. Работата беше там, че покрай ревностното изследване на действителността малко се беше смахнал. Самият той го съзнаваше, но реши, както се казва, да я кара така. Беше хубава утрин в началото на май и докато пресичаше Комънуелт авеню, се спря на пешеходния остров, за да погледне прелитащия над него пътнически самолет на път за Логан. Сребристата машина изглеждаше прекрасна на фона на тъмносиньото небе. Поспря се в Олстън и закуси със сандвич с италианска наденица, зелени чушки и лук. Много му се услади със студена бира и той си поприказва на развален италиански с продавача, който се опитваше да реши на кое число да заложи един долар[5]. Нордстром продължи пеша и отново реши, че няма две еднакви неща. Едно количество на практика никога не може да бъде равно на друго. Няма две еднакви ябълки на този свят, нито две еднакви коли, спрели на светофара, нито две еднакви човешки същества от трите, или колкото са там, милиарда души на света. Философската наивност на тези размишления го накара да се разсмее на глас, което не отслаби тяхната енергия. Не са еднакви нито кучетата, нито дните, нито часовете, нито миговете. И най-накрая, той самият не е същият като вчера и е по-различен отпреди малко, колкото и недоловимо да е това. Когато стигна моста до бизнес училището, се спря да погледа водата, замърсена от отточните канали и от вчерашния порой. Това беше река Чарлз и Нордстром винаги бе смятал, че й липсва обаянието на бистрите ледени реки на Северен Уисконсин, макар побърканите на тема история да бързаха да уверят всички, че Чарлз е една много историческа река. Този ден той нямаше никакво мнение за реката. Само я наблюдава известно време. Напоследък се чувстваше особено отегчен от безсмислените мнения за това или онова и се опитваше да се отърве от тях. Улавяше се, че разсъждава като всички останали: много е горещо, много е студено, много е мазно, много е пикантно, грозна сграда, стари пантофи, силна музика, невзрачна жена, дебел мъж. Въпросът не беше в това, че човек не бива да разграничава нещата едно от друго, но вече му беше досадно да си съставя мнения за всичко. Когато накрая се избави от тази си склонност, нещата толкова много се промениха, че почувства някаква лекота и ефирност. Бедата беше, че животът и светът около него започнаха да му изглеждат по-крехки, почти мимолетни. Например така дълго гледа реката, че в крайна сметка забрави какво е тя. Една възрастна дама с количка за пазаруване се спря до него и надникна над парапета да види какво толкова съзерцава; а той самият като се опомни, както обичаме да казваме, произнесе думата „река“ и тя малко обезпокоена продължи по пътя си.

Нордстром повървя надолу по крайбрежната улица и седна на тревата от другата страна на харвардския навес за лодки. Някакъв старец с побеляла брада седеше на една пейка със запретнати до коленете крачоли и печеше пищялите си на слънце. Старецът зяпаше млада жена с блуза без ръкави, сандали и свободна зелена пола, която, застанала с гръб към него и Нордстром, търкаляше напред-назад топка за софтбол с невръстния си син. Когато се навеждаше да вземе топката, западният вятър развяваше полата й и старецът оглеждаше гладките й бедра. Той не се притесни, че Нордстром го залови да воайорства, пък и самият Нордстром възприе това обедно видение като чист късмет. След малко жената и синът й притичаха през „Мемориал драйв“ и изчезнаха завинаги. Нордстром се чувстваше по-скоро цялостно, отколкото сексуално екзалтиран, при все че го имаше и това, но към него се добавяше и насладата от добрата храна, доброто питие и едно като че ли странно усещане, което изпитваш, когато пуснеш във водата току-що уловена красива пъстърва. Стори му се забавно как го разчувстваха женските бедра.

Часът при психиатъра мина доста леко, без очакваните от него болезнени моменти. Човекът реши за себе си, че Нордстром е нещо като религиозен истерик без религия, който е съвършено безвреден както за себе си, така и за околните. Психиатърът беше последовател на Юнг и се отнесе без всякакъв цинизъм към поведението му, което разпозна като оттегляне от незадоволителния живот. Той разпита Нордстром възможно ли е да обременява майка си и дъщеря си, като им дава парите си. Въпросът не разстрои особено Нордстром — той беше склонен да приема безпристрастно иронията, да не пропуска нейния комизъм и да прощава често безсърдечните въпроси, които я съпътстват.

Психиатърът проследи погледа на Нордстром през прозореца към разлистения клен, чиято корона вече губеше последните пастелнозелени нюанси на ранния май. Този пациент със своята безжизненост му напомняше за рибарите край лятната му вила в Мейн. Не придаваше значение на обаждането на брокера — той лекуваше жена му и смяташе, че зад патината на благовъзпитаните му хингамски маниери[6] се крие безсърдечен тъпак. По някаква незнайна причина районът около Бостън очевидно беше столица на екзотичните неврози и проблемът на Нордстром със своята ординарност беше като свеж полъх.

— Какви са непосредствените ви мисли? — попита лекарят, заинтригуван от погледа на Нордстром, вперен навън.

— Робин Худ. Кленът ми напомни за Робин Худ. Когато бях дванайсетгодишен, с един приятел си построихме къщичка в короната на един клен и си играехме на Робин Худ. После моят приятел се отказа от играта, за да мята бейзболна топка по една плевня с надеждата да стане като Хал Нюхаузър. Аз му се обидих, защото си бяхме рязали ръцете и бяхме станали кръвни братя. Затова преместих къщичката, та никой да не знае къде е, но баща ми ме хвана да мъкна дъски и ми каза да строя на бук, а не на клен — букът, кой знае защо, никога не го удрял гръм. Аз обаче казах, че листата на бука са редки и в тях нищо не може да се скрие. Баща ми отвърна: „Тогава ще трябва да рискуваш“, и ми разказа, че като бил малък, все му се искало да си построи колибка на дъното на някое езеро, та да гледа рибите през прозореца.

— Още ли обичате да си фантазирате, че сте Робин Худ?

Нордстром се беше умълчал, а на психиатъра му се искаше той да продължи този интересен ход на мисълта си.

— Господи, не! Вече не си мисля, че съм някой друг! Не ми достига въображение. Малките момчета се възхищават на разбойниците, защото те не са длъжни да правят нищо друго, освен онова, което им се иска! Свършват си работата и после си седят в скривалището и си чистят оръжията, нали разбирате? Ден след ден те просто правят каквото им хрумне и си живеят повече от добре, или поне така си мислят децата. Разбойниците смятат, че законът е пълна простотия, което, между другото, е доста разпространено мнение. Но да си кажа честно, днес аз мислех за приятелката на Робин Худ — лейди Мариан или Мириам? Горе в къщичката имах две снимки на жени — едната снимана отпред, другата отзад. Предница и задница, така им викахме. Три долара платих за тях, защото голи снимки се намираха мъчно, а три долара си бяха пари. Онази жена, която видях да се навежда край реката, ми напомни за Мариан или Мириам, защото носеше зелена пола. Там в моята къщурка аз бях поразен от идеята, че Мариан или Мириам по закона на природата си има предница и задница и че е твърде вероятно Робин Худ да се е възползвал от това.

— Фантазирахте ли за жената край реката?

— Не, не съм. Пак ви казвам, въображението ми е бедно, пък и предпочитам да избягвам фантазиите, защото така е по-изненадващо, когато нещо се случи. Понякога това е малко трудно, като видиш толкова хубава дама като днешната. Може би това си е някаква моя глупава чудатост. Онзи ден забелязах, че ако забравя да си навия часовника, винаги ме интересува точното време, в което часовникът спира. Спомням си годината, когато престанах да намирам в джоба си монети, по-стари от самия мен. Бях на трийсет и три. Чувствам се малко глупаво, че ви отнемам времето, макар и да си плащам. Ще бъда откровен — тази работа с парите ми втръсна, когато ме напусна жена ми. Охладнях към тях. Обичах я ужасно, а после всичко се изпари — особено за нея и не в такава степен за мен. Мислех, че са ни съсипали моите амбиции, макар че и нейните не бяха малки. Съвсем обикновена история. Загубих не толкова вяра във всичко това, колкото интерес.

— А сега какво ви интересува? — прекъсна психиатърът поредната дълга пауза на Нордстром.

— Господи, не знам. Татко, той почина през октомври, винаги казваше, че обичал да види кое как е. Може би това искам да правя и аз. Сигурно ще замина на дълго пътешествие. Може да се каже, че се върнах към живота си миналия юли и усещането е приятно. Постоянно се вълнувам, че живея, без особена причина. Захванах се с кулинария, при това доста сложна.

Нордстром остана втренчен в психиатъра цяла минута и накрая се усмихна.

— Вечер танцувам сам, най-често по два часа. Понякога просто подскачам насам-натам, разбирате ли?

Май изтече лека-полека. Заместникът на Нордстром пристигна от Чикаго. Изпратиха го със скромна вечеря, мнозина от ръководството си намериха причини да не присъстват. Връчиха му красив комплект пътни чанти. Разплаканата госпожа Дитрих се напи и се наложи да я изпратят у дома с такси, плановете й за вечерта се осуетиха, само дето беше ходила тайно да си купува бельо. Най-накрая след обиколка по кръчмите Нордстром се озова в Дорчестър и до зори игра покер с група мъже от отдела по доставките. На развиделяване тръгна пеша по дългия път към дома в мрачната и мъглива утрин; във въздуха осезаемо се усещаше Атлантикът, а лекият полъх караше листата на дърветата да потрепват почти неуловимо. В уж опасния Роксбъри страшно му домъчня за един стар негър, легнал в кървава локва от повръщано под погледите на врабчетата. Една пряка по-нататък пък се натъжи заради едно болно дърво и с недоумение се помъчи да си спомни защо Исус бе убил онази смоковница[7]. Когато човек преодолее повърхностната почтителност дори към официалната религия, вече не е много далеч от тамтамите. Дългата, сива, безлюдна улица беше просто една по-различна река. Нордстром можеше да си подсвирква и сам да си измисля музика, независимо от миризмата на джин в синусите си. Едно старо куче вървя подире му цяла пряка и той се спря и го остави да подуши крачола му.

Прибра се в апартамента си в два часа, взе си душ и си направи омлет със сирене, който прокара с чаша бяло вино. Легна си, но не можа да заспи. Свари си кафе и запрелиства разсеяно дневника си.

„Видях едно хубаво момиче на плажа Крейнс Нек. Имаше необикновено големи ходила. Несъмнено цяло лято ще ги заравя в пясъка, за да не се виждат. Жестокостта на гените. Имах един съученик с голяма пишка, на когото всички тайно завиждаха в съблекалнята, но след физическо толкова много го дразнеха, че в крайна сметка той се превърна в стеснителен идиот. Сега е ерген, кара градския снегорин и камиона с пясък, а прякорът му е Тъпанаря.“

Нордстром закрачи из апартамента и видя момичето от отсрещната сграда да се протяга в късичката си пижама. Получи ерекция, по-скоро подобна на зъбобол, отколкото на нещо приятно. Съжали, че намираше онанизма за незадоволителен. Наведе се през прозореца и вдиша дълбоко, а членът му се удари неприятно в перваза. Тя се усмихна и му махна с ръка. Нордстром й махна в отговор с разтуптяно сърце. Тя се протегна и се оттегли в мрака на апартамента си. Той въздъхна, върна се в кухнята и пусна радиото. Някакъв безименен мъж запя „Не казвай ти маняна, ако не мислиш така“ и Нордстром закопня за Карибите, макар никога да не беше ходил там. Щеше да наеме малък апартамент, да се налива с ром и да готви риба и морски дарове. Слънцето щеше да пече, а морето щеше да бъде синьо. Отчаян, че няма да заспи, той извади от шкафа бутилка калвадос „Монтгомъри“ и започна да пише.

Май 1978 г.: Боже господи, не мога да заспя, а е девет сутринта! Пих повече, отколкото обичайно пия за около седмица, но не се чувствам замаян. Така е, защото по това време обикновено съм буден, а тези неизменни старчески навици не ми харесват. Двайсет години използвам един и същи лосион за след бръснене. Прибрах се пеша от Дорчестър в състояние на транс. Старият пиян негър ме натъжи, направо ми се доплака. Писах на Хенри с молба да приеме рибарските такъми и пушката на татко. Получих в отговор илюстрована картичка с текст „Благодаря. Хенри“ и това беше всичко. Помолих мама да уреди да се погрижат за него, ако се разболее. Понякога закоравелите пиячи си отиват бързо. Татко му каза това веднъж на езерото и Хенри отвърна, че никой не се ражда и никой никога не умира. „Хенри, пълен си с простотии до бакенбардите чак“, рече татко и всички се разсмяхме. Не съм забравил как тогава ми мина през ума, че той може и да е говорил сериозно. Прочетох в „Ню Йоркър“ как един човек вървял пеша трийсет и пет дни из Хималаите и се сблъскал с многобройни опасности само за да види снежен барс, но така и не видял такъв. Затова пък видял много дири и отпечатъци. Веднъж съзрях рис от къщичката на дървото, а също и язовец, който се тътреше със сумтене. Рисът почти летеше във въздуха. Вдигнах шум, той се завъртя на триста и шейсет градуса и изчезна. Рисовете са винаги в готовност. Обадих се на сефарада — моя приятел от лятото, да организира вечерята в чест на дипломирането на Соня. Той ми предложи ресторанта във Вилидж, където видях онова момиче. Но каза, че тя се била върнала към танците и вече не работела там, но ако искам, може да я покани просто ей така, да придаде малко пикантност на вечерята? Отговорих „разбира се“ и му пратих чек, а менюто предоставих на неговия добър вкус. Щом се замисля за нея сега, усещам как изгарям отвътре. Когато се отървах от парите, сякаш левитирах, но сега чувството си отиде и остана само една недоловима лекота. Наистина ли ни е позволено да започнем отначало? Ще видим, както казваше татко. Промяната у мен настъпва безнадеждно бавно. Всичките тези години с Лора и постепенното умъртвяване, и след това три години на пълна апатия. Накрая дойде късметът, който не желая да проумея от страх, че ще изчезне. Току-що палнах една трева, оставена ми от Соня, като някое древно хипи, с надеждата да ми успокои ума. Тя смята, че тревата ми се отразява добре, макар да не пуша по-често от веднъж месечно. Дори не помня кога толкова много съм желал жена. Притъмнява ми от умора. Жените са най-хубавото нещо тук, за добро или за зло. Сърцето ме боли. Би било хубаво да бъда дори с онази застаряващата негърка от публичния дом в Грийн Бей, където ходих като гимназист, за да се разделя с девствеността си.

Аз я прегърнах и поисках да се целуваме, а тя намери това за смешно. Момичето със зелената пола на речния бряг нямаше сърце. Сега съм напушен, както се казва. Покъщнината ми е почти стегната. Чакам само хората от склада. Във вторник, след Деня на декорацията, сега преименуван в Ден на паметта[8], забравих точно защо. Идеята е да украсяваш гробове в топъл ден. Отново образът на Лора. Почти долавям уханието й. Онова лято в колибата от чамово дърво край потока в Монтана, Соня си играеше на двора. Потокът ромолеше шумно, но успокояващо. Тя вареше кафе само по гащички. Върза си косата и изми съня от очите си на мивката. Протегна се. Слънцето огряваше през прозореца краката й отзад.

[1] Буквално „кухня за отслабване“ — стил в готварството, за който са характерни диетичните версии на традиционни ястия от изисканата кухня. — Б.пр. ↑

[2] Бульон с подправки, който традиционно се използва за рибни ястия. — Б.пр. ↑

[3] „Pretty Baby“ — филм на Луи Мал от 1978 г., в главната роля играе 12-годишната тогава Брук Шийлдс, партнира й Сюзън Сарандън. — Б.пр. ↑

[4] Националното общество „Одабън“ е американска природозащитна организация, чиято цел е запазването на птиците и дивата природа. — Б.пр. ↑

[5] Става дума за нелегалната лотария „Игра на числа“ (Numbers game, англ.), наричана още „Италианска лотария“. — Б.ред. ↑

[6] От Хингам, исторически град в щата Масачузетс, на 23 км от Бостън, основан от английски колонисти през 1633 г. — Б.ред. ↑

[7] Става дума за история от евангелията на Марко и Матей, в които се разказва как веднъж Исус проклел едно смокиново дърво за това, че било безплодно, след което то изсъхнало. — Б.ред. ↑

[8] Ден на паметта — национален ден, в който в САЩ се почита паметта на войниците от американската армия, загинали по време на служба. Традиционно се е отбелязвал на 30 май, а след 1971 г. в последния понеделник от май. — Б.пр. ↑

Глава 4

Светът е жесток с глупаците, мислеше си Нордстром в четири сутринта в ъглов апартамент на седмия етаж на хотел „Карлайл“ в Ню Йорк Сити. Пийваше бърбън без особено удоволствие. Донякъде очакваше телефонът да звънне, но не му се искаше да поеме инициативата сам. Няма как да изпревариш реалността. Беше си представял този ден другояче, в което нямаше нищо лошо, стига човек да е сам и да контролира всичко. Пълен контрол постигаш само в тоалетната, помисли си Нордстром и се засмя. Извън тоалетната няма как да мине без изненади и не всички те са приятни. От някои ти остава усещане за празнота в стомаха, сякаш неочаквано си се откъснал от земното кълбо и летиш с гръб нагоре. Нещо, което и бездруго щеше неизбежно да се случи. Сега му се искаше да се обади Лора, но знаеше, че няма да го направи. Нямаше да й се обади и той. Соня, Филип и Лора го бяха оставили преди малко с такси. Имаше една бездна, за която почти беше забравил между онова, което сърцето му желаеше, и онова, което вероятно щеше да се случи в часовете, отделящи го от съня.

Първата изненада беше въобще да види Лора. Никой не го беше предупредил, но пък и той не си беше направил труда да попита. И ето, тя седеше до него, долетяла от Париж. Не я беше виждал от близо четири години. По време на изкуствените баналности около церемонията по дипломирането и на приема след това Нордстром си мислеше, че зад гърба на човек обикновено се случва цял един свят и затова трябва да си винаги нащрек. Лора изглеждаше много добре, макар да му се стори, че това е само повърхностно впечатление, защото не го почувства дълбоко в стомаха си.

Когато дипломирането приключи, взеха такси от „Йонкърс“ до „Пиер“, където бяха отседнали Филип и Соня заедно с Лора и откъдето всички щяха да потеглят на другия ден. Разговаряха и тогава Нордстром предприе погрешен ход, подтикван от вродената си сантименталност. В джоба на лененото му спортно сако бяха скътани на сигурно място петнайсет хиляди долара в стодоларови банкноти — за БМВ-то, което бе обещал преди седем години на Соня в кабинета си в Лос Анжелис. Беше направил проучване и го посъветваха, че е по-добре колата да бъде купена в Мюнхен вместо във Флоренция (наименование, което Филип вече го произнасяше „Фиренци“), като за целта Соня трябваше да хване необходимия полет. Жестът вцепени цялата стая, а той се почувства много непохватен и старомоден — да речем като Сид, собственика на деликатесния магазин, на когото в един затрогващ момент бе завещал целия си гардероб, защото искаше да пътува само с лек багаж. В следващия момент всички му се нахвърлиха и на него му се прииска да потъне в земята. Филип каза, че скъпата кола можела да стане повод за насилие, предвид размириците в италианската политика. Лора изтъкна, че никой вече не се вълнува от коли. А Соня му обърна внимание, че и без това вече е раздал всичко и във Флоренция нямало да им трябва кола.

Нордстром се оттегли в тоалетната, но и там не можа да се успокои. Беше не толкова огорчен, колкото объркан от онова, което му беше останало като семейно чувство. Когато излезе от тоалетната, Соня и Лора го прегърнаха и внезапно го обзе шокиращ сексуален порив и към двете. Утре те щяха да изчезнат и това бе влечение, породено от смъртта. Филип развали този магически момент, като направи снимка на „очарователното“ семейство.

Следващата изненада дойде в ресторанта. Келнерката танцьорка, с която така бленуваше да се запознае, при срещата им се държа с някаква свирепа студенина и сега, настанена в далечния край между сефарада и Лора, тя оглеждаше масата с демонстративна надменност, въпреки че надали бе по-възрастна от дипломантите и придружителите им. Беше светска жена с изпити левантински черти и дори да притежаваше някаква топлота, тя бе добре прикрита. Нордстром остана доволен от менюто (патица галантен, миди, приготвени на пара с бяло вино, печен костур с копър, обезкостено и пълнено агнешко бутче), но компанията се държеше лекомислено и пиеше твърде много, за да обърне подобаващото внимание на храната. Всички имаха планове. Вълнуваха се почти толкова, колкото и Нордстром от това, че нямаше планове. Неприятният елемент от вечерта беше, че благодарение на голямата уста на Филип всички гости знаеха, че Нордстром е раздал парите си и заминава на дълго пътешествие. Всъщност, помисли си той, те имаха по-голяма яснота за бъдещето му, защото той изобщо не беше сигурен за пътешествието си (заминаването предстоеше след три дни), макар билетите да бяха прибрани в кожена папка в хотела му. Но не друго, а именно фактът, че бе раздал парите си, беше причината да гледат на него като на налудничав монах, тръгнал на поклонение. Почувства се отвратен. Повечето ги познаваше от миналото лято в Марбълхед, но забеляза, че сега коренно се е променил в техните очи. Момичето до него предположи, че заминава за Индия и изрази разочарование от маршрута му. Преди ги смяташе за начетени, добре осведомени млади хора и доста крайно леви, било то само заради модата, но сега в много по-голяма степен от него те принадлежаха на средната класа. Спомни си колко малко радикали от шейсетте бяха извършили нещо толкова безразсъдно, като например да не си плащат данъците, така че впоследствие да попаднат в затвора заради убежденията си. Всичко беше лъжа и измама и повечето от тях сега вероятно притежаваха бутици. В това имаше нещо забавно, макар да не беше ясно точно какво. „Всички, както обикновено, само се занасят — помисли си той. — Ако си бях у дома, а дома ми вече го няма, сега щях да танцувам.“ Беше започнал да си мисли, че въпросът е в това да танцуваш непрекъснато в ума си, когато дъщеря му, седнала до него, усети унинието му, стисна му ръката, целуна го по ухото и каза: „Моля те, идвай ни на гости“. Той почувства силната й загриженост и утвърдително кимна.

Компанията видимо оредя. Той забеляза, че Лора и келнерката танцьорка, на име Сара, час по час отскачаха до тоалетната — за да смъркат кокаин, както предполагаше. Доста двойки тръгнаха на дискотека и купонът, общо взето, се сплоти, но все още му липсваше алкохолната непринуденост и задушевност. Седяха в едно сепаре и сефарадът помоли сервитьора да затвори преградата. Филип запали джойнт и го пусна да обикаля. Още една двойка си тръгна и сега останаха само Лора, Сара, сефарадът, Филип, Соня, близката приятелка на Соня, която отчаяно искаше Нордстром да замине за Катманду, и Нордстром. Настроението се оживи, когато сефарадът започна да разказва забавни истории, при това толкова артистично, че Нордстром се скъса от смях и забрави за себе си. Забеляза, че Лора плъзва поглед към него и после му посочва с очи през рамо към тоалетните.

Нордстром се отправи към тоалетната, застана пред огледалото и взе да гримасничи без причина. Естествено, вътре имаше кабинка, което означаваше, че пак контролира всичко. Щом седнеш на чинията, помисли си той, това те прави господар на съмнително кралство с територия два на три метра, но само ако заключиш вратата, а в случая това беше невъзможно, защото ключалката на кабината беше счупена. Май беше по-добре да се откаже от идеята за кралството, преди да се е издънила. Огледалото показваше мъж, значително по-силен, отколкото самият той се чувстваше. Джо-Джо Кучешкото лице[1], Лий Марвин[2]… — всяко име вършеше работа. Кучетата ходят на вечеря, без да ги викат. Всеки знае, че като те повикат, то е за нещо неприятно. Преди едно дърво да бъде отсечено, горският го бележи, за да го последват лакеите с моторните резачки, а белегът трябва да се тълкува като име на дървото. Нордстром се хилеше, докато си мислеше за имената, когато влязоха Лора и Сара. Ама че времена. Жени в мъжката тоалетна. Какво ли още ни чака? — помисли си той. Сара изсипа линийка кокаин над китката си и му я предложи.

— Честно казано, повече ми се чука.

Сара подигравателно разшири очи и погледна към Лора, в чиито очи имаше пламъчета. После се разсмя.

— Чух, че съвсем си откачил — каза Сара.

— Мислех, че не харесваш богати бизнесмени.

— Те определено имат предимства пред бедните бизнесмени.

Тя поднесе ръка под носа на Нордстром. Той изсмърка кокаина, както си представяше, че би го направило пощръкляло прасе или закоравял наркоман. Лора се засмя, облегната на писоара.

— Никой не откликна на първото ми предложение — каза Нордстром.

Двете жени се спогледаха и това го заинтригува — те очевидно приемаха казаното от него на сериозно. Всъщност той просто се опитваше да задържи контрола над страната си, предприемайки настъпление.

— Да хвърляме жребий. — Сара извади монета от чантата си.

— Добре. — Лора се приближи и го целуна по бузата. — Разбира се, това за мен е прелюбодейство, но има смекчаващи вината обстоятелства. Аз казвам ези.

Нордстром плъзна ръка по задника на Лора и усети как полукълбата й леко се свиха както навремето. Когато монетата полетя във въздуха, нахълта Филип.

— Какво става тук? — попита той с пиянска похотливост.

Дамите изскочиха навън, а Нордстром се зачуди какво ли е най-тежкото наказание за удушаване на бъдещ зет. Монетата се удари в стената и издрънча, но той излезе, без да погледне надолу. От кокаина се чувстваше като затворен в хладилник.

На масата дамите го погледнаха и се разсмяха. Нордстром бавно докара най-убийствения си поглед, който едно време прилагаше ползотворно върху противниците си в бизнеса. Те замълчаха напрегнато, но той упорстваше, докато всички на масата се разтревожиха. Беше спечелил рунда, колкото и дребнаво да бе това, но кой знае защо, за него беше важно. Филип се върна на масата, мърморейки, че е намерил четвърт долар. Преградата рязко се отвори и лицето на сефарада се вкамени. Вътре надникна висок чернокож мъж, елегантно облечен в сив костюм на тънко райе. Зад него над рамото му надничаше италианец, като изваден от филмите за гангстери психопати. Високият чернокож мъж заобиколи масата и стисна болезнено Сара за китката. После тръгна и я повлече като ходеща кукла, а болката от извитата ръка беше разкривила лицето й.

— Вижте… — каза Нордстром, надигайки се от стола си.

— Я не се бъркай, пич — сопна се негърът.

Нордстром халоса здраво мъжа ниско по бузата, онзи се завъртя и изтърва китката на момичето. Коленете му се огънаха и той се стовари по задник на пода, но сетне бързо се изправи, все още зашеметен. Лора и Соня се разпищяха, Нордстром се обърна и видя италианеца непосредствено до него, насочил дулото на пистолет към корема му. Чернокожият разтърка челюстта си и се вторачи в Нордстром.

— Ти ще умреш — каза той с усмивка.

Двама сервитьори и управителят, дочули виковете, дотичаха със закъснение. Повече нямаше смисъл да рискува.

— Просто семеен скандал — каза Нордстром.

Негърът заедно с момичето се провряха покрай сервитьорите. Италианецът ги последва, а управителят вдигна рамене.

В хотела Нордстром мислеше за това събитие като за последната неприятна изненада за деня. Но пък и смъртната заплаха си беше нещо стряскащо по един запомнящ се начин. Трябваше да се справи някак с това. Ако живееш на открито, ако се отдалечиш твърде много от входната си врата, няма как да не ти се случи нещо. Той нахвърля няколко плана за извънредни ситуации, както ги наричаха в петролния бизнес. След като заслужено удари онзи мъж, му бяха нужни цял един час, бутилка от литър и половина „Дом Рюинар“ и два от джойнтовете на Филип, докато успокои последните останали гости. Сефарадът, обезумял, настоя за съвещание в тоалетната и там продължи да повтаря: „Боже мой, казах ли ви аз!“ Но нехайната самоувереност на Нордстром успокои дори и него. Той просто беше възмутен от неканеното нахлуване на може би последното му семейно събиране.

В хотелския апартамент пред него имаше няколко възможности, макар и поразмити от комбинацията на вино и кокаин, а и от усещането за задника на Лора върху лявата му длан, подобно на някаква електрическа стигма. Може би след повече от двайсет години хормоналния хаос на любовта си беше отишъл заедно с буцата в гърлото и празнотата под гръдната кост, но радостната чувственост, макар и вече помръкнала, все още съществуваше по непонятни за никого причини. Първата възможност беше да се обади на началника на охраната в бившата си фирма, някогашен шеф от ФБР в Лос Анжелис. Съветът му щеше да бъде безпристрастно компетентен и приятелски. Докато се съмнеше, онези двамата можеше вече да са в затвора. Нордстром я отхвърли, защото човекът никак не му беше симпатичен. В него имаше нещо мазно и крайно нечистоплътно и не искаше да му бъде задължен. Втората възможност беше малко по-разумна и Нордстром щеше да проведе необходимия разговор, ако Лора и Соня не трябваше да отпътуват по обяд на следващия ден. Това беше бившият телохранител и момче за всичко на един собственик на петролна компания от Тексас. Понякога си разменяше готварски рецепти с този човек, който живееше близо до Корпус Кристи и развъждаше коне за езда. Бяха ходили заедно на лов за пъдпъдъци, прекарвайки чудесно, и Нордстром го беше канил на гости с жена му, когато идваха в Лос Анжелис. Мъжът беше от Дел Рио, с телосложение на защитник от футболния отбор на Тексаския университет. Понастоящем издържаше семейството си със своите „специални услуги“, както евфемистично ги наричаше. Беше интелигентен и събираше издания на Дикенс и Текери. На Нордстром изобщо не му пречеше, че този човек понякога се изявяваше като висш арбитър в случаи на изнудване, които никога не попадаха във вестниците, а друг път като убиец. От друга страна, заплахата, колкото и пряка да беше, не изглеждаше достатъчно сериозна. После иззвъня телефонът.

— Скъпи, събудих ли те?

— Не, четях. Носът ми е още буден.

— Просто се тревожех за теб. Обади се онова момиче, Сара. Искаше да те предупредя да внимаваш. Онзи мъж е много опасен…

— Вече го проверих. Дребен пласьор на дрога — излъга Нордстром.

— Много си умен, мили! Както и да е, казах й как да се свърже с теб…

— Това не е било много умно — пресече я той. — Тя е омъжена за него. Но няма значение. Наспи се.

— Извинявай. Боже мой! — Последва дълга пауза. — Искаш ли да дойда?

— Искам, разбира се, но съм достатъчно благоразумен да не отварям вратата. Днес изглеждаше чудесно.

— Ти също. Звучи малко безумно, но бях навита да го направим в ресторанта.

— И аз, обаче не стана. Довиждане, скъпа.

— Довиждане. И да внимаваш.

Нордстром се потисна малко от своята решимост да не позволи на Лора да дойде при него. Семейството му изчезваше с реактивен самолет. Внезапно му хрумна, че би могъл да си върне Лора, ако поиска. По време на вечерята Соня подхвърли явно подшушнат намек, че майка й е нещастна. След като си тръгнаха от ресторанта, Лора трескаво го заразпитва за плановете му. По едно време таксито спря, за да може Филип да повърне в канавката. Той не носеше на пиене и беше прекалил с виното. Нордстром обяви, че вероятно ще върне билетите за пътешествието и ще постъпи за няколко месеца в готварско училище, а после ще си намери работа в някой ресторант край океана. Виното, кокаинът и скоростта го бяха въодушевили — щеше да готви край океана и щеше да си купи лодка и да лови риба през свободното си време, само още не беше решил дали да бъде Атлантическият океан, Тихият океан или Карибско море. По-скоро Карибско море, нали вече си беше купил ризите. Лора и Соня разпалено го прекъснаха и предложиха те да му купят ресторанта, понеже вече си беше раздал парите, но той каза: „Не, не искам да държа ресторант, искам само да готвя в ресторант.“ Това като че ли ги огорчи, но с нищо не можеше да им помогне.

После му позвъни Сара и каза, че макар да е пет часът сутринта, се налага да му обясни някои неща. Той отговори, че ще я чака на другия ден в един часа за обяд в „Мелън“. Тя като че ли се изненада, но се съгласи. Беше почти сигурен, че го смятат за лапнишаран и му готвят клопка. Знаеше, че въпреки впечатлението, което прави, притежава определено предимство — преценяваше правилно хората, защото не се подвеждаше по предубеждения. Сара, мъжът й и италианският главорез вилнееха из Ню Йорк като буйни пауни. Хората най-често се провалят фатално от алчност, защото не разбират, че тази игра, макар и заплетена, си има ограничения. Нордстром го беше научил в петролния бизнес, ако не и преди това. Все така неспособен да заспи, той изпи една студена бира и писа в дневника си.

15 юни 1978 г.: Нов, интересен проблем. Заплашиха ме със смърт. Възприех го главно като обида и ще трябва да се погрижа за това. Иначе щях просто да замина, тъй като без съмнение нищо не ме задържа тук. Но не това е важното. Хората така безобразно се унижават, като позволяват да ги мачкат тъпаци — все едно дали е правителството, или хилядите породи престъпници. Учуден съм, че за пръв път отказах на Лора, но пък животът е въпрос на тънки и твърди граници. Тази вечер си спомних как ловяхме с майка ми синьохрили риби и костури и как аз трябваше да слагам стръвта, защото тя не понасяше червените и земните червеи, а също и да свалям рибата от въдицата. Иначе тя можеше да корми риби, птици и зайци. А като ходихме за къпини и видяхме онази мечка, тя каза: „Скрий се зад мен“, а аз й отвърнах: „Майко, на шестнайсет години съм и съм по-едър от теб“. Трябва утре да й се обадя, може да ида да я видя, и нея, и Хенри, а после наесен да замина на юг. Мила мамо, аз я закърших. Хенри сигурно щеше да изчака да се стъмни и да ги застреля. Никой от младежите не смееше да го дразни, дори и когато беше пиян като талпа. Съмнявам се дали готварското училище действително ми е нужно, макар да не ме бива много в някои сосове и десерти. Това произволно насилие наранява душата. Ето, бях организирал чудесна вечеря за дъщеря си. Вдругиден можех да хвана самолета за Рио, но заплахата сега ще ме следва навсякъде като зъбобол. Разбира се, тя не се ограничава само до Ню Йорк Сити. На татковото погребение чух как на онзи грамаден пияница, резача, дето живее в бараката край дъскорезницата, му писнало от лая на съседското куче и една нощ откъснал главата на животното с голи ръце и пребил с трупа стопанина му до припадък. Излежал трийсет дни и се преместил в Дълът. Сега Лора можеше да е тук и да говори за безпричинното насилие. Каква удивителна любовница беше тя, вероятно още е. Веднъж прочетохме една съвременна книга за секса, но не открихме в нея нищо, което вече да не сме правили. Липсват ми моите танци. Колко сме крехки биологически. Изкарваме четирийсет и три години, а после някой забива в нас нож или куршум трийсет и осми калибър и лека нощ. Сещам се за онази злополука по време на лов на елени, когато бях на шестнайсет. Двама фабрични работници от Милуоки край езерото Уелс. Единият застрелял другия — помислил го за елен. Аз се случих наблизо и носех чантата на лекаря. Казах на онези от линейката, че няма нужда от кислороден апарат, но те все пак го взеха, потегляйки към гората. Беше куршум калибър 30.06 — влязъл под колана, ударил се в бедрената кост, отклонил се нагоре, изхвърчал под плешката, като пробил дупка колкото ябълка. Въздухът беше студен, раната миришеше, а очите му бяха отворени. Представям си как Соня се разхожда из „Уфици“ с бележник в ръка, задълбочена и прелестна. Коя беше онази река във Флоренция? Трябва да поспя. Зазорява се, а трябва да съм във форма.

Сутринта Нордстром се обръсна със своя прав бръснач, като го наточи на мекия си кожен колан, както го беше учил баща му. Той твърдеше, че само така можеш да се избръснеш гладко. Поръча си кана с кафе за три долара и докато го пиеше, подаде глава през прозореца да вкуси топлината на предобеда. Далече долу мъж с мръсна бяла престилка пушеше цигара на уличката. Готвачът би трябвало да пуши, гледайки океана, помисли си той. Облече си зашеметяваща хавайска риза (със сърфист на фона на залеза) и торбести памучни панталони. В единия си кларк затъкна бръснача — щеше да му пречи да ходи, но при нужда можеше да свърши работа.

Нарочно пристигна в ресторанта половин час по-рано. Забеляза италианеца в кола, паркирала по-надолу на улицата, и даде на сервитьора десетарка, за да му отнесе бележка, на която пишеше: „Привет! Бъди внимателен!“ Сара изглеждаше красива, когато влезе, и много глави се извърнаха след нея. Седнаха близо до ъгловия прозорец и той забеляза, че главорезът си е тръгнал. Разговаряха за танци, Нордстром изяде двоен стек тартар за сила, а тя човъркаше някаква салата. Започнала да танцува на десет години, учила при Андре Еглевски[3], който починал съвсем неотдавна. Надяваше се през юли и август да бъде на фестивала „Джейкъбс Пилоу“. Била дъщеря на професор по право от Нюйоркския университет. Омъжила се за Слатс преди три години. Той бил интересен мъж, макар и малко непредвидим. Нордстром си помисли, че до този момент тя с нищо не е показала, че е човешко същество. Беше като снимка или огледален образ. Каза, че трябвало да разговаря с него на четири очи и може би в хотелска стая щяло да е по-удобно, отколкото в ресторант.

Извървяха шестте или седемте преки до хотела, а Нордстром накуцваше заради бръснача в обувката си. Ню Йорк много му допадаше и реши, ако нещата се поуталожат, именно тук да се запише в готварско училище, след като прескочи до Уисконсин. Даже противният въздух тук беше приятен и предизвикваше някакво пристрастяване — тази смес от озон и кислород, миризмите от ресторантите и отдушниците на метрото, докато се любуваш на бюста на Балзак от Роден, с натежал от обилния обед стомах, и на най-поразителните жени на света горе в Ийст Сайд. Ако не можеш да живееш в гората заради някакво безпокойство, тук бе подходящото място. В предградията навсякъде цари убийствено вцепенение. Няма нищо живо и всички дървета изглеждат изкуствени. Отби се в един магазин, за да купи нормандско козе сирене; беше увито в слама и миризмата му се процеждаше през пакета. Нетърпението й го забавляваше и той можеше съвсем точно да предвиди какво ще се случи: тя щеше да го съблазни и след това, разигравайки тревога, щеше да се опита да го изнудва. Не я биваше като актриса. Беше му леко и весело на душата въпреки бръснача и се съмняваше, че нещо лошо ще се случи, преди да се мръкне.

Точно така и стана. В стаята тя смръкна кока, Нордстром отказа. Тя се държеше като момиченце, пусна радиото и показа няколко танцови движения. Свали всичко от себе си, остана само по бельо и заприпка наоколо. Разправяше колко много харесва Лора и Соня и че съжалява за онази ужасна история. Любиха се и за около половин час тя заряза некадърната си актьорска игра и просто мълчаливо правеше любов. Докато тя беше в банята, Нордстром извади с носна кърпа от чантата й трийсет и два калибровия пистолет и го пъхна под дюшека, като си подсвиркваше старата кръчмарска песен „Сърце на моето сърце“. Когато приключи с тоалета си, тя излезе с угрижен фасон и смръкна още две линии кокаин.

— Не зная дали мога да ти помогна…

— За какво да ми помогнеш? Съмнявам се дали мога пак да го вдигна. Ти си като бясна вятърна мелница. Боже мой! — Той се прозя силно.

— Да те защитя от Слатс. Много е ядосан. Всъщност досега няма такъв, който да го е ударил и да е оживял.

— Дори и неговото мамче ли? Никога ли не са го наплясквали? На бас, че и ти си го правила понякога.

— Дръж се сериозно. Снощи той можеше да те пречука, обаче аз му казах: „Слатс, недей, той без да иска…“ Но повече не ми е по силите. — Сара започваше да губи търпение.

— Обаче аз исках. Той скапа вечерята по случай дипломирането на дъщеря ми. Ще ми се да получа извинение. Кажи му го. Той няма никакви обноски…

— Явно нищо не си разбрал, глупако! Ако не бях аз, вече да си мъртъв. Молих му се дълго и най-накрая той каза сутринта, че е склонен да приеме десет бона, за да не те убие. Това е окончателно предложение. Имаш време до утре в полунощ. И недей да бягаш. Той ще те намери. Има връзки навсякъде.

— Кажи му, че и аз му предлагам същото.

— Какви ги дрънкаш? — изфуча тя.

— Няма да го убия до утре вечерта. Така сме квит. Никой никого няма да убива. На никого не му се налага да ходи до банката. Всеки си задържа парите.

Тя си тръгна вбесена, след като му записа един номер и изрази надежда, че той ще се вразуми. Нордстром спря радиото и се замисли над думите й. Всъщност никога не се беше чувствал по-наясно със себе си. Беше определил мястото си в света — точно тук насред Ню Йорк, докато в същия момент семейството му чезнеше високо в небето над Атлантика. Майка му и най-добрият приятел на баща му Хенри бяха в Северен Уисконсин. Беше обядвал и беше правил любов. Следваха дрямка, от каквато имаше належаща нужда, разходка и късна вечеря. Кино, може би. Но в същото време го глождеше мисълта за миналогодишния му разговор със сефарада за Сара и за нарасналото му любопитство след предупреждението. Чудеше се дали да отиде на летището, или просто да вземе кола под наем, или пък да се обади в Корпус Кристи, прехвърляйки разсеяно възможностите в ума си. После взе окончателно решение, обади се на рецепцията и уреди да добавят към наетия от него апартамент и стаята, която беше в съседство със спалнята му. След това загрижен се обади сефарадът и додаде, че имал втори братовчед в Бруклин — психопат, който можел да бъде от полза. Нордстром го увери, че всичко е „цветя и рози“ и ако има проблеми, ще му се обади. Дойде пиколото с новия ключ и Нордстром се приготви да подремне. Отхвърли мисълта, че цялата история е достатъчно тъпа и опитът за изнудване твърде непохватен, въпреки заплахата, та да си струва да ги взема насериозно. По-късно вечерта всичко щеше да стане ясно; ако нямаше никакво раздвижване, щеше да забрави за цялата история.

Седем часа по-късно Нордстром седеше на стол в новата си стая и четеше списание „Одабън“. Преди това набързо изчете цялата книга на Емил Чоран „Наръчник по разложение“, която му беше оставил Филип. Чоран мигом стана любимият му автор и възнамеряваше да претършува града за други негови книги. Беше разположил оръжията си из стаята: бръснача на перваза под широко отворения прозорец, пистолета на Сара, все така увит в носна кърпа (отпечатъците по-късно можеше да бъдат от полза) и на масата пред него бутилка вино, загърната в мокра хавлиена кърпа, вместо тояга. Осъзнаваше пълната абсурдност на онова, което вършеше. Не можеше да сдържи усмивката си въпреки очевидната опасност, но пък после си помисли, че може би като аматьор има известно предимство — концентрацията му беше пълна, защото беше загубил или раздал всичко на земята. Той влезе в апартамента през незаключената двойна врата, мина покрай прозореца, гледащ към улицата, и угаси лампите. Ако някой наблюдаваше сега прозореца, можеше да реши, че си ляга. По пода беше наредил празни кутии от бира с пъхнати в тях лъжици — детинска система за ранно предупреждение. Взе дневника си, мина от спалнята в новата стая и остави междинната врата открехната. Съмняваше се дали някой неканен гост би устоял на примамката на новата стая. Потисна желанието си да пийне.

18 юни 1978 г.: Днес на обяд момичетата заминаха с Филип за Европа. Седя тук и чакам човека на Слатс, вероятно италианеца, да дойде и да продължи със заплахите, предполагам придружени с лек побой заради наглия ми отговор на изнудването. Каква изненада го чака, при условие че успея! Утре ще проуча за готварски училища и за книги от Чоран. Харесаха ми разделите със заглавия: „Наглостта на молитвата“, „Престъпления от храброст и страх“, „Насмешката на новия живот“, „Несъпротива срещу нощта“ и „С пренебрежение към времето“. Въпреки че Филип е пълен задник, трябва да му изпратя благодарствено писмо. Искам пържени синьохрили риби. Да пийна нещо. Хубава жена. Какво ли прави Чоран в ежедневието си, пишейки от тази бездна на отчаянието? Нахално е да го попитам чрез писмо, макар да подозирам, че е относително щастлив, след като успява да изкара всичко това от себе си, както се казва. Аз не съм жесток човек и насилието не ме интересува. Медиите постоянно придават романтична окраска на тези безсмислици. Никога не съм прочел нищо вярно за някой, когото познавам. Светът е произволен. Ако се вгледате в лицата на хората, ще видите напрежението от съпротивата срещу този принцип. Първото предупреждение за мен трябва да е шумът от въжето на асансьора, освен ако той не се качи по стълбите. Но онази врата е заключена отвътре. От ключалките полза няма, освен срещу най-нескопосаните бандити. Де да беше с мен онази белгийска овчарка, дето я блъсна кола край плажа. Ужасно е да гледаш такова куче в града. Сефарадът говореше за някакъв испански ресторант, където готвели първокласни задушени калмари. Утре вечер, може би. Бях забравил, че имам у себе си толкова много пари, докато не платих сметката в „Мелън“, и се почувствах като глупак. Сара има действително прекрасно оформена катеричка. Чудо на проницателния дизайн, амин. Сетих се, че можех да се обадя на стария си приятел от Агенцията за борба с наркотиците, щяха веднага да спипат Слатс. Но кой знае защо, мразя да гледам как затварят хора. И беше добре да се науча да се оправям сам в този нов живот, който така старателно си избрах. Вече е полунощ.

Нордстром стана от масата и огледа бавно разположението на оръжията си. Обут с долнище на пижама, той изтанцува една малка джига и шафъл пред огледалото и угаси лампите. Ако всичко минеше добре, щеше да си наеме стая или малък апартамент и радио, за да започне пак да танцува. Беше предплатил апартамента за цяла седмица — при цена над двеста долара на ден — с идеята, че може да се наложи да приема гости, но сега беше наясно, че трябва да икономисва. Прогони всички мисли от главата си, за да може целият да се превърне в слух, докато седи тук. Нарочно беше оставил часовника си в спалнята — в ситуация като тази времето имаше друг ход и един часовник само щеше да го разсейва.

Беше му интересно, че в тъмнината, макар да бе блокирал всякаква мисъл, в ума му продължаваха лениво да се реят картини. Откри, че ако не се концентрира върху тези мисловни образи, колкото и пленителни да бяха, те изчезваха. Идваха от ляво надясно: Соня в детската люлка, гръмотевична буря над езерото и жерав, летящ над металната повърхност на водата, майка му бере диви ягоди, катастрофа на магистралата за Сан Диего, танци в Бруклин, аспержи в Марбълхед, смущаваща жена, която никога през живота си не беше виждал. Погледът му се спря върху ивицата светлина, надничаща над съседната сграда. Тя се превърна в луната, почти пълна, и разцъфналият й ореол огря стаята и краката му на пода. Една бирена кутия се катурна заедно с лъжицата. Той стана и притисна голия си гръб до касата на вратата. Бъдещето идваше със скорост от пет вдишвания в минута и сърцето му сякаш се беше качило в гърлото. Под шнурчето на пижамата си усещаше лек сърбеж. После вратата се отвори и мъжът влезе с три бавни крачки, сетне се спря, поизвърна се и направи още три крачки. Нордстром използва стената за опорна точка, хвърли се през стаята и сграбчи мъжа в гръб. Две дълги тежки крачки и той бързо го изблъска през прозореца още преди да започне да се съпротивлява. Мъжът едва успя да се залови за миг за прозоречната рамка в опит да се спаси. Първите няколко етажа той падаше мълчаливо, а после се чу вик, който постепенно утихна в далечината и секна, щом тялото му се стовари върху кофите за боклук. На Нордстром му хрумна странната мисъл, че сякаш е хвърлил грамадна котва на голяма дълбочина, където, кой знае защо, няма вода. Изхвърли пистолета на Сара през прозореца и с носната кърпа избърса запотеното си лице. Луната, ясна и приветлива, огряваше лицето и гърдите му. Гостите често забравяха, че и над Ню Йорк грее луна.

Сутринта тъкмо беше излязъл от банята и пиеше кафето си, разговаряйки с майка си, когато дойдоха детективите. Той ги пусна да влязат и бързо привърши с разговора; през ноември тя възнамеряваше да ходи на Хаваите с братовчедка си Айда. Надяваха се да видят как Джак Лорд се снима в „Хавай 5-0“. Единият детектив прие да изпие чаша кафе, а другият гледаше през прозореца. И на двамата им беше много досадно. Не, Нордстром не бил чул нищо. Спял дълбоко. Много се бил почерпил. Дъщеря му завършила „Сара Лорънс“ осма по успех във випуска си. Защо му е допълнителната стая? Мислел, че бившата му съпруга и дъщеря му може да останат още един ден. Отиде до прозореца и погледна надолу с тях. Лоша работа! Някакъв клетник. Самоубийство.

Може би, но не и гост на хотела, нито образцов гражданин. Всъщност бил бандит и те се опитвали да разберат какво е търсил в квартала. Утрото беше горещо и Нордстром им предложи бира, но те учтиво отказаха. Много етажи имали да обиколят. Благодариха.

Детективите тъкмо бяха излезли от стаята, когато Сара звънна в отговор на снощното му обаждане на Слатс, преди да си легне. Нордстром беше много сериозен. Покойникът бил направил пълни самопризнания, преди да се хвърли от скръб през прозореца. Може и да не бил преброил етажите в асансьора. Кой знае. Настоя тя и Слатс да обядват с него в японския ресторант на „Уолдорф“. Там можели да се разберат. После Нордстром си уговори вечеря със сефарада с идеята, че може да го насочи към някое добро готварско училище.

Честно казано, изпитваше смесени чувства по повод на стореното, но като че ли не беше имал и избор. В крайна сметка тези престъпници можеха да заплашат и семейството му. И той вътрешно бе подготвен, че нощта можеше да се развие и другояче. Но не беше дреболия да запокитиш друго същество във вечността. Много рядко на земята се ражда човек, който да е толкова лош, че да заслужава смъртта. Той се облече и претършува всички книжарници в квартала за книги на Е. М. Чоран и най-сетне ги намери в новооткритата книжарница „Книги и компания“ близо до музея „Уитни“.

Когато пристигна в „Уолдорф“, Сара и Слатс вече седяха там; без съмнение бяха дошли по-рано, за да проучат обстановката. Една ярко гримирана гейша тъкмо настани Нордстром, когато до масата му се спря стар червендалест колега от петролната индустрия. Нордстром представи сътрапезниците си, но разговорът унило заглъхна, когато той с готовност призна, че с нищо не се занимава, но мисли да се запише в готварско училище. Слатс беше елегантен в синия си летен кадифен костюм от „Хаспел“. Индустриалецът си тръгна и дойдоха напитките.

— Сега си убиец — изцъка многозначително Слатс, а Сара кимна.

— Точно така — изтананика зловещо Нордстром. Искаше да ги притесни. — В момента под покривката държа пистолет 44-ти калибър, насочен към топките ти, и мисля да ти гръмна задника при самозащита. — Очите на Слатс се разшириха тревожно и невярващо. Нордстром намигна налудничаво на Сара и кресна „бум!“. Няколко глави се извърнаха стреснато, а Сара си обърна чашата. Една гейша притича. — Просто разказвах виц, който завършва с „бум“ — обясни Нордстром на цялото заведение. — Искам три порции сашими и едни големи калмари темпура. И донесете на човека още едно питие. — Гейшата се поклони.

— Ти не си в ред, мамка ти! — възкликна Слатс.

— Точно така. Имам нужда от цялото ви внимание.

— Човече, яката си загазил — кимна Слатс.

— Да, ти… — подхвана напевно и Сара, но забеляза безумния поглед на Нордстром и си замълча. Той се втренчи и в двамата, килнал странно глава.

— Стига сте ме баламосвали или ще изтръгна нечий гръклян! Дивотиите, които мога да понеса, си имат предел. Пратихте оня кретен макаронаджията в стаята ми и аз доказах, че той не може да лети, ама изобщо! Сега разполагам с признанията му…

— Този човек никога не би пропял! — прекъсна го Слатс. Чак сега бе започнал напълно да вдява какво става на масата.

— Ти така си мислиш, копеле. — Нордстром се наслаждаваше на чистотата на актьорското си изпълнение, безпрецедентно досега в живота му. — През шейсет и седма водих разпити като агент на специалните сили в Дананг! Понякога ги хвърляхме от хеликоптерите, друг път ги душах. Тънки вратлета имаха. — Нордстром завъртя ръце, все едно души някого. — С приятеля ти видях зор. Зашеметих го и когато се свести, не искаше да се държи любезно, та омотах една мокра хавлиена кърпа и му я набутах в устата да не хапе. После бръкнах вътре с четири пръста, дръпнах и му изкъртих предните зъби. Признанието му, заедно с един златен зъб, се намира в сейф на банката „Чейз Манхатън“. — Нордстром бе забелязал златния зъб на италианеца в ресторанта. — После изхвърлих тоя педал през прозореца. А след това ти се обадих и си легнах.

Сашимито пристигна и Нордстром ги посъветва да си слагат много пестеливо от горчицата с хрян. Слатс го гледаше, чувствайки, че е попаднал в клопка. Всичко беше тръгнало зле от самото начало и планът му явно беше претърпял провал.

— Това е сурова риба, нали?

Нордстром кимна. Слатс колебливо опита, рибата му хареса и започна бързо да яде.

— Може да се каже, че сме приключили наравно. Мамка му, бях платил на Берто един бон. И сега някой детектив се разхожда с моите пари. Имаш ли нужда от някаква дрога? — Слатс махна на сервитьорката и посочи мястото пред себе си. — Още едно.

— Не, благодаря, не мисля. Но мога да купя малко за някой приятел. — Донесоха темпурата и Нордстром сервира.

— Аз нагъвам тука тия простотии, а баща ми загина на Иво Джима — засмя се Слатс. — Ти и пет стотарки да хвърлиш, все ти е тая. А на мен пред очите ми е оня детектив как черпи старата си женица с омари с моите пари.

— Да ти кажа, съжалявам, че те ударих. Обикновено не съм така прибързан, но бях взел кока в тоалетната и забравих, че сте женени.

Сара обясни, че това било само постановка и всъщност не били женени. Богаташите й съчувствали, че с нея се държат зле, и й давали пари, за да я изтръгнат от лапите на Слатс. С Нордстром нещата ескалирали, защото били убедени, че е простодушен и глупав. Слатс прояви любопитство за маршрута на пътешествието му, за което Нордстром беше забравил. Мисълта за пътуването внезапно извика в ума му спомена за снимки в „Нешънъл Джиографик“ на енергични мъже, които стрижат овце по далечни места на света. Поговориха си още половин час и Сара му препоръча едно готварско училище на „Уейвърли плейс“ — като се върне. Слатс настоя да плати сметката. Нордстром отброи в скута си хиляда и петстотин долара от парите за БМВ-то на Соня. Сара му подпъхна пликче кока под масата.

— Добавих хилядарката заради онова, което загуби с Берто. Исках да сме на чисто. И сега всички сме квит, освен Берто.

Излязоха от ресторанта в коридора, който водеше към вестибюла на „Уолдорф“. Слатс потупа Нордстром по рамото.

— Не си го слагай на сърце. Той беше скапаняк.

В полунощ Нордстром седеше в мрака на хотелската си стая, взираше се в луната и си мислеше за езера с лилии. Соня го беше убеждавала да посети Музея на модерното изкуство и да види огромните картини на езера с лилии на Моне и след обяда той отиде и цял час ги съзерцава, напълно откъснат от всичко. Сега на лунна светлина всички езера с лилии на Северен Уисконсин се въртяха пред очите му. Понякога покрити с масленожълти цветчета, друг път — с големи бели цветове, излъчващи силно призрачно ухание, което той двайсет и пет години по-късно долавяше в хотелска стая. Не знаеше дали на сутринта ще поеме на своето пътешествие или ще замине за няколко седмици в Уисконсин. Под лилиите се спотайваха костури и той плуваше под тях и гледаше нагоре, и листата приличаха на зелени островчета във въздуха, пречупващ светлинните лъчи. Кокаина даде на сефарада, докато вечеряха. Сефарадът си отдъхна, но в същото време се стъписа, когато Нордстром заяви, че Слатс и Сара били „приятни хора“. Със сефарада беше една невротична англичанка със съвършен задник. Тя искаше да извика за Нордстром една своя приятелка, но той отказа. Наистина беше много уморен. Да диша на леглото на лунна светлина, за момента му се струваше напълно достатъчно. Първо вдишваш, след това издишваш и така нататък. Лесно е, ако се стараеш да запазиш спокойствие.

[1] Джо Джо Кучешкото лице — човек с изцяло окосмено лице, показван в цирка „Барнъм“ в периода 1884–1903. — Б.пр. ↑

[2] Лий Марвин (1924–1987), американски актьор, известен с грубоватото си лице. — Б.пр. ↑

[3] Андре Еглевски (1917–1977), американски балетист от руски произход. — Б.ред. ↑

Епилог

Той потегли на юг в края на октомври, една година след смъртта на баща си, с „Плимут“ от 1967-а, който взе за седемстотин долара. Не бързаше особено и не се водеше по нищо, освен по атласа „Ранд Макнали“; отби се в Савана, купи си две нови гуми и реши, че градът е твърде хубав, за да му допадне. Искаше му се да избягва твърде превзетите места. В багажника имаше един куфар, един кашон с книги и един кашон с най-различно кухненско оборудване, раздялата с което не можа да понесе, въпреки желанието му да пътува с лек багаж. Не беше нито щастлив, нито нещастен, докато отхвърляше място след място и оглеждаше кое как е. Най-сетне в края на ноември се хвана на работа в едно рибно ресторантче с добра репутация в Исламорада, Флорида, на мизерна заплата. Скоро пръстите му се възпалиха от чистене на скариди и човъркане на раци. Един рак доста болезнено му убоде дланта и той се научи да внимава. След месец му позволяваха да приготвя специалитета на деня. Живееше в едностайно туристическо бунгало в края на уличката, застлана с натрошени мидени черупки и опасана с две редици влажни мангрови дървета от двете страни край брега на плитка лагуна. Там имаше малък газов котлон, двойно легло, пластмасова маса, под, застлан с линолеум, черна лампа с леопардов абажур, разбрицан климатик, три плетени ратанови стола. Имаше много комари, които не му пречеха — беше свикнал с тях в Уисконсин. Държеше си парите в една обърната консервна кутия от замразен портокалов сок в камерата на хладилника, понеже не му се занимаваше с банки. Не убиваше пълзящите наоколо хлебарки, след като схвана, че нито ядат кой знае колко, нито хапят. Един ден видя голяма гърмяща змия в калните палмови храсталаци и му стана драго. Купи си гребна лодка и едва не загина, когато клинът на едното гребло се счупи и силният отлив го завлече навътре в бурното море, и цял ден изгребва водата с шапката си, плавайки с едно весло. Спасиха го рибари и прекара два дни в болница заради тежките си слънчеви изгаряния, чувствайки се като пълен тъпак.

Трябва да си нащрек, мислеше си той, в този нов живот, в който си напълно незащитен. Раздипли голяма част от наличните си леденостудени банкноти и си купи „Бостън уейлър“ с мотор „Евинруд“ с шейсет конски сили, след като реши, че това е най-стабилната лодка, която можеше да намери. С помощта на прът, прикрепен за планшира на лодката, можеше да я прибутва през лагуната при среден отлив и я държеше до бунгалото. Купи си спининг въдица и кукички, маска и плавници и книга по морска биология. Газеше из плитчините по време на отлив, ловеше риба в проливите, определяше улова си по книгата и го пускаше. Работеше шест дни седмично, но сутрините и понеделниците бяха на негово разположение, за да изследва. Когато посвикна с тези непознати води, купи карти и ремарке за лодка и в понеделниците заминаваше за Бит Пайн — местност, по-богата на мангрови островчета и приливни канали. Един топъл, безветрен ден в дълбок приливен проток хвана тарпон и се потресе, когато рибата изскочи от водата край лодката, изви грамадното си сребристо тяло, хлопайки с хриле, и се откъсна. Този ден му се струваше, че е изброил хиляда оттенъци на тюркоазеното във водата. Освен готвач беше станал наблюдател на водата, вятъра и облаците. Късно вечер танцуваше под съпровода на транзистор. Беше извор на веселие за местните хора, но го уважаваха. Изживя една чудесна любов с кубинска сервитьорка, негова връстничка. Тя имаше малък преносим стереограмофон и го учеше на латино танци. Още повече спечели уважението на местните, когато една вечер изхвърли двама плещести пияници от ресторанта и така халоса единия, че онзи се строполи в несвяст, но това му напомни неприятно за Берто и като се прибра, плака няколко минути. Пишеше на дъщеря си във Флоренция, получаваше от нея бъбриви писма и обменяше с Филип прозрения за великия автор Е. М. Чоран. След като кубинската сервитьорка заряза Исламорада заради Маями, имаше кратка тридневна забивка с една колежанка, но тя беше малко кисела и не си падаше по чукането. Майка му писа, че действително е видяла Джак Лорд в Хонолулу. Тя и Хенри възнамерявали да му погостуват две седмици през април, когато туристите пооредеят и Нордстром ще има повече време. Налагаше се да пътуват с автобуса, защото Хенри смяташе самолетите за оскърбление към живота си и живота на небето. Веднъж, докато караше лодката си, Нордстром зърна мурена и черноперкова акула и се развълнува до дъното на душата си.

Една вечер, докато пушеше зад ресторанта, Нордстром видя как две сервитьорки идват към него, спират се и започват да си шушнат нещо. По време на вечерната почивка имаше навика да сяда на един голям коралов къс, изваден с драга от морското дъно, състоящ се от стотици килограми малки, древни, смачкани морски безгръбначни. Пийваше студена пиня колада от висока чаша, пушеше цигара и гледаше океана. Заради положението му като майстор готвач никой друг не си позволяваше да узурпира мястото му. Хихикащите сервитьорки дойдоха при него, и двете бяха малко пухкавки, но едната имаше приятни мургави черти. Предложиха му джойнт и той дръпна продължително, но отчуждено. Проблемът им беше, че тази вечер в един бар по-надолу по шосе №1 имало танци и те нямали с кого да отидат, а не им се искало да ходят сами. Нордстром се смути. Никога не беше танцувал пред хора. Боже господи, защо пък не — рече си той. В бара той танцува с двете момичета и с всички други, които искаха, чак до четири сутринта, когато оркестърът спря да свири. После танцува сам на музиката от джубокса до четири и половина сутринта, когато всички трябваше да си тръгнат.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.